ОСТРОВИТЕ ГАЛАПАГОС
Филм на ВВС
Втори епизод Островите, които промениха света
Текста чете Тилда Суинтън
Родени от огъня в земните недра,
изпечени от адското слънце,
дом на най-странните същества, които можем да си представим.
Когато тук за пръв път дошли хора,
помислили, че са попаднали в ада на Земята.
Но това не е ад,
това е бликащ извор от живот.
След време един мъж схванал истината
и променил доста повече от представата ни за тези острови.
Името му било Чарлз Дарвин.
Това е разказ за самотните Галапагоски острови,
дошли от неизвестността, за да променят света завинаги.
10 март 1535 год.
Ваше Свещено Величество,
имахме шест дни затишие,
теченията бяха така силни и така ни повлякоха,
че на 10-ти март бяхме отнесени до някакви острови.
Томас де Берланга, епископ на Панама, плавал от Панама към Перу.
Но когато ветровете го изоставили, силните течения го сграбчили
и бил отнесен страшно далеч от курса.
В крайна сметка епископът и хората му намерили земя.
Но каква земя!
Изглежда сякаш по някое време Бог е излял камъни
и земята заприличала на нищо.
И земята, и съществата й изглеждали дяволски.
Изкопали кладенец, но открили вода, по-солена от морската.
Двама от мъжете умрели.
Молили се за избавление.
Ветровете се завърнали
и епископът и хората му заминали
да запишат своя разказ за ада на земята.
Галапагос били открити.
Галапагос са малка група от 13 острова,
разположени на екватора и на 965 км от брега на Южна Америка,
самотни в необятния Тих океан.
Векове покритите с лава брегове и големи вулканични планини
съществували незнайни, неизследвани, непокварени,
докато съдбата довела епископа на Панама тук преди 500 години.
На пръв поглед
е лесно да се разбере защо епископът е бил ужасен от това място.
От морето идват дракони - морските игуани,
пъплейки по земята.
Черни като самата лава, те сякаш съскали проклятия
като се чистели от солта от изпитата морската вода.
В пустините отзад
са по-големите сухоземни игуани.
Пет дена епископът бил принуден да преживява с ядене на кактуси;
тези земни игуани не ядат нещо по-различно.
Те захапват направо през бодлите,
за да стигнат изненадващо сочната вътрешност.
А в тлеещата вътрешност
са гигантите.
Костенурки, тежащи колкото четирима възрастни мъже.
Огромните им тела
могат да натрупат достатъчно тлъстина,
която да им стигне за една година без храна и вода.
За да оцелееш тук
изглежда трябва да бъдеш чудовище.
Или е само, за да си различен?
Една птица, подобно на феникс, се появява от пепелта на този гол бряг.
Галапагоски безкрил корморан.
Крилете му са проскубани и малки.
Изглежда сякаш няма да може повече да лети.
И не може.
Но под вълните има друг свят.
Океанът е богат
и там неможещият да лети корморан е открил начин да преживява
като е разменил летенето с плуване.
С остатъка от криле плътно обгръща тялото си
и уголемените стъпала го отнасят
в търсене на октоподи,
змиорки и малки риби.
Женската е в гнездото.
Прави го от водорасли - изкусно изплетена, удобна постеля,
пазеща нея и яйцата й от ръбатите скали.
Мъжкият й носи подарък
за гнездото, а също и да спои връзката им.
Без способността да летят, тези птици тук са изолирани,
но те нямат врагове,
а цялата храна, от която се нуждаят, е съвсем наблизо.
За странните същества, чийто дом е Галапагос,
животът е суров, но не и ад.
Ако епископът на Панама е бил по-късметлия,
е щял да види нещата по-различно.
Всяка година през януари
студеното Хумболтово течение,
което прави Галапагос така сухи, отпуска хватката
и дава път на топлата вода от север.
В добри години то носи забележителна промяна на островите.
Неочаквано Галапагос се показват много различни.
Скрити семенца оживяват от пепелта.
Тамяновите дървета, които дълго
са изглеждали като мъртви, са възкръснали.
Oт черно и бяло става цветно.
Пролет на Галапагос.
Но дори пролетта тук е различна.
Сухоземните игуани с удоволствие пасат замяната на кактусите
по чудесните ливади.
Тази дървесна пчела, също привлечена от новото изобилие цветя,
посещава многото различни видове.
Но странно, почти всички са жълти.
Тя е единственият вид пчели на Галапагос.
Ако тя харесва жълтото,
малка е вероятността цветовете да бъдат някакви други.
Дъждът е накарал малките птички навън да започнат да пеят.
А тази мъжка чинка се опитва да привлече женската
да разгледа гнездото му,
старателно построено сред бодливите кактусови възглавнички.
Тя го харесва и се настанява.
Но дори тези изглеждащи обикновени птички са необикновени.
На земята и в дърветата, където бихте очаквали да намерите различни птици,
властвува само един вид.
Дарвинови чинки.
На Галапагос има 13 вида чинки.
Основното е, че всеки вид има различна човка.
По-дебела, силна за спукване на семената;
дълга и остра за цветята;
нежна и изострена
за измъкване на миниатюрни създанийца от пукнатините в скалите.
Има дори чинка-кълвач.
Но без езика на кълвач
тя не може да стигне дълбоко в дупката,
затова трябва да използва цялата си вещина, за да получи каквото иска.
Отчупва клечка
като средство за проучване.
Но май не е достатъчна.
Да, сега е точна.
Друг инструмент за друга дупка
и друга тлъста ларва.
На този свят има много повече, отколкото се вижда на пръв поглед.
Много години тази жива страна на Галапагос оставала скрита.
Прокълнати от епископа на Панама,
без да им е дадено име,
никой не минавал наблизо.
По онова време даже никой не бил сигурен, че островите съществуват
в променливите течения и мъгли.
Като привидения.
Ту ги виждате, ту - не.
За моряците
Галапагос били "Лас Енкантадас" или "Омагьосаните".
След това, в края на 16-ти век,
някой ги сложил на картата.
Просто 12 нахвърляни бележки и име.
Острови "Галапагос" или "Островите на костенурките".
Сложили ги на картата и станали реални.
Първите, които дошли, били пиратите.
Галапагос били идеалната база за нападение над испанските галеони,
пренасящи злато от Южна Америка.
Но пиратството изобщо не е новост за Галапагос.
Птиците фрегата търсят плячка.
По тези скали са гнездата на стотици хиляди птици.
При такова движение скоро някой ще си навлече белята.
Ето, този буревестник.
Светкавично се появява една фрегата.
И още една...
Два... три белоглави младока.
Те тормозят черноглавия мъжки,
принуждавайки го да пусне буревестника.
Фрегатите имат ужасна репутация,
но несъгласията не са в тяхна услуга.
Ако кацнат в морето
дългите им криле могат сериозно да се намокрят
и с всяко пикиране рискуват да се удавят.
А в колонията мъжките надуват
чудатите си червени торбички на шията.
Опитват се да бъдат неотразими
за минаващите отгоре женски.
Спечели една.
Скоро тя ще се настани в гнездото му.
Той я наблюдава много внимателно.
В края на краищата е заобиколен от "пирати".
Ето, друг мъжки опитва да влезе в територията му.
Но сега и женската участвува.
Тя вече е направила своя избор и помага в изгонването на новодошлия.
Партньорът й не губи повече време.
А когато всичко свърши,
тя си отдъхва удобно.
Скрито далеч от останалия свят,
това е място пиратите да намерят спокойствие.
Следващата вълна от хора, дошли на Галапагос,
не била, за да плячкосват преминаващите кораби,
а за богатствата на самите острови.
В далечния запад
дълбокото Кромуелско течение се сблъсква с масивните острови
и вдига храна от бездната.
Това са едни от най-богатите морета на екватора.
Но не става дума за риба, която хората да ловуват из тези води.
Кашалоти.
Те се гмуркат за сепия на повече от 900 м.
Това е толкова дълбоко, че дори екваториалното слънце не прониква,
така че те намират храната си чрез ехолокация.
В наши дни те са под закрила.
Ние ги разглеждаме като чудни гиганти,
но до неотдавна представата е била много различна.
Били чудовища, убивани за облага.
Било заради търсенето на китова мас и историите
за битки с библейски чудовища от дълбините,
което предизвикало вниманието на света към Галапагос задълго.
Но не само китовете платили цената на откриването.
И пиратите, и китоловците искали едно нещо -
прясна храна.
Богати на мазнина и с гигантски размери,
костенурките били идеални за корабни провизии.
За 200 години
били уловени над 200 хиляди.
На някои острови костенурките били напълно унищожени.
Но и в трагедията има нещо добро.
Като идвали повече хора на Галапагос,
картинката за островите започнала да се изяснява.
Всеки получил свое собствено име.
Някои части все още били смятани за "адски",
но други имали закътани места за хвърляне на котва
или малко дървета - жизненоважен материал за поправка на кораби.
Дори и все още "омагьосани",
островите придобили вече познаваеми форми
и били по-точно фиксирани на картата.
Разбулването им започнало.
Когато кралският кораб "Бийгъл"
достигнал Галапагос на 15.09.1835 год.,
това била последната спирка преди дългото му пътуване към дома.
Повече от три години екипажът правил карта на бреговете на Южна Америка.
Имал само пет седмици, за да направи
съвременна и точна карта на това малко познато място.
Но се оказало много повече от просто някаква суша.
Тя щяла да промени хода на историята.
На борда бил естественикът Чарлз Дарвин.
Но не като мъдрият, посивял Дарвин, който ние добре познаваме,
а като впечатлителен 26-годишен младеж.
Отначало гледал на мястото както и другите преди него.
Нищо не би могло да бъде по-малко подканящо,
по-грубо и ужасно.
Нагорещените от вертикалното слънце черни скали правят въздуха душен
като в парник.
Но той скоро започнал да вижда повече.
Земята, по която ходел,
изглеждала като втвърдена едва от вчера.
Изглежда като че ли морето се е вкаменило в момент,
когато е било най-бурно.
На кораба той бил увлечен от една нова и спорна книга,
наречена "Основи на геологията",
която описвала физическия свят
непрекъснато променящ се от природните сили.
А само седмици преди това,
той преживял земетресение в Южна Америка.
Вдъхновен от прочетеното и преживяното,
запален от младия и раждащ идеи ум,
очите му се отворили за много различните Галапагос.
Това, което другите виждали като ужасно, древно и непроменливо,
Чарлз Дарвин видял като съвсем нова земя,
неотдавна създадена от дълбините на океана
от сили, действащи и в момента под него.
Бил прав.
На запад, точно под Фернандина, е горещата вулканична точка.
Тук постоянно се раждат острови.
Но това, което той не могъл да види било,
че всеки остров, щом се появи, бива отнасян от горещата точка
върху подвижните океански плочи,
като по конвейер.
Движат се бавно, по няколко сантиметра годишно,
но от геологична гледна точка, това е изумително бързо.
Откакто Дарвин ги е видял,
те са се придвижили с около 10 м на югоизток.
Докато "Бийгъл" последователно се местел из архипелага,
Дарвин нямал идея, че островите, които те картографирали, се местели
или колко важно било това.
Щом островите тръгнат на своето пътешествие, те се променят.
Те стават по-малко "адски".
Някои се озеленяват,
други стават равни и сухи.
Всеки минава през леко различна смес от океански течения
и така получава леко различен климат.
Резултатът е, че всеки остров свършва със свой уникален характер.
Един от най-отдалечените острови,
край който минал "Бийгъл", е най-необикновеният.
В далечния североизток е остров Дженовеза -
усамотен, безплоден, покрит от лава.
И дом на милиони морски птици.
Птиците търсят храна далеч в Тихия океан,
но всеки ден приемат предизвикателството на птиците фрегати,
когато се връщат на своята очукана скала при гнездата си.
Зад стръмната скала
само повърхностния слой лава се е охладила
като формира лабиринт от мънички тръби и пукнатини
с идеална големина за Галапагоския буревестник.
Никой не знае как всеки намира своята си пукнатина.
Като се спускат внезапно към земята те се обръщат срещу вятъра,
затова се смята, че надушват пътя към дома си.
Как намират пътя за дома си е чудо.
От средата на океана до мястото на единственото си яйчице.
Но точно сега те са най-уязвими.
Късоуха сова.
Буревестниците са много бързи във въздуха,
а совата е твърде едра, за да ги следва навътре из мъничките им тунели.
Затова шансът й е да улови идваща или заминаваща птица.
Използва острото си зрение, за да открие входа на дупката.
Не отива веднага след буревестника,
а се разполага отвън.
Ходи наблизо, дебнешком, като котка.
Ослушва се.
Излита,
а буревестникът е зашеметен.
Совата забелязва опита му да се върне под земята.
Друга сова наблюдава, но тя й отправя заплаха.
Ще трябва сама да си улови нещо.
Тя може просто да се вмъкне в преддверието на един от тунелите.
Сега ще чака буревестника да дойде.
И на други острови има Късоухи сови,
но само на Дженовеза трябва да ловуват по този начин.
Като че ли всеки остров на картата
има подобна, странна история за разказване.
Не е изненадващо, че Галапагос са наречени така,
заради тези движещи се тежко гиганти.
Големите им куполовидни коруби изглеждат
като островите, които обитават.
Тези острови, достатъчно високи да прихванат дъжд,
могат да бъдат изненадващо сочни.
Кръглите коруби тук са идеални за промъкване из шубраците.
На други, по-ниски острови, почти няма дъжд.
И костенурките тук изглеждат много различни.
Черупките им са с извити сводове отпред
и така изглеждат точно като испанско седло, или "галапаго".
Островите били наречени така заради тези костенурки.
Тук има твърде малко за ядене по земята,
затова протягат вратове да достигнат по-нежна растителност.
Извитите сводове на черупките им дават възможност
за това допълнително протягане.
По различните острови на Галапагос животът има различен ход.
Дотогава Дарвин не знаел за това.
Но докато "Бийгъл" прескачал от остров на остров,
той използвал всяка възможност да слиза на брега.
На брега на Пощенския залив на остров Флореана бил посрещнат
от коменданта на първото селище на Галапагос,
англичанинът Лоусън.
Лоусън му разказал за странните галапагоски същества
и насърчил Дарвин да навлезе във вътрешността на островите.
И, откъдето и да минел, той правел колекция.
Видял гигантските костенурки,
но не видял различията им.
Видял малки птици с различни човки,
но не предположил, че всички са чинки.
Един вид птички нарекъл Черна птичка, а друга - Мушитрънче.
Имало и птици Присмехулници.
Бил ги виждал в Южна Америка, но тези били някак си различни.
За момента нямал представа колко важни ще бъдат различията.
Навлизайки все по-навътре из островите,
Дарвин открил красота, която никой естественик не бил виждал преди.
По възвишенията на Флореана и Сантяго се натъкнал на омагьосващи гори.
И на шепа кътчета с прясна вода.
Единствената прясна вода на 1000 км от тук.
Патиците се плацикат като в парк,
костенурките киснат във вулканичната тиня,
а фрегатите идват да се напият.
Това не е ад на земята,
а градината на рая.
Той си задал съдбоносния въпрос:
Защо тези малки острови са благословени
с такъв необичаен и уникален живот?
Но само на стъпка от прозрението
Дарвин отпътувал и никога повече не се върнал.
На 20.10.1835 г. по залез слънце
"Бийгъл" отплувал за Таити, а после и към вкъщи.
Но не всичко било изгубено.
"Омагьосаните" острови хвърлили заклинанието си.
Скоро след като напуснал Галапагос, Дарвин започнал да прозира истината.
Докато прекарвал много часове в морето, сортирайки колекциите си,
изведнъж един екземпляр привлякъл вниманието му.
Не костенурка и не чинка, а присмехулник.
Имам образци от четири различни острова.
На два от островите те са еднакви, на другите два са различни.
На всеки остров всеки вид е единствен.
На пръв поглед различните острови имат различни присмехулници -
с леко различни пера
и както чинките, леко различни човки.
Дарвин си спомнил нещо,
което комендантът му разказал за костенурките.
Той твърдял, че може да каже коя костенурка от кой остров е,
само по формата на корубата й.
Различни острови, различни костенурки - пак същото.
По удивителния галапагоски пейзаж той бил схванал,
че островите постоянно се променяли.
Можело ли живите същества също да се изменят?
Започнал да прозира назад във времето.
Представях си се отнесен до самия акт на създаването.
Разбрал, че Галапагос е роден от огъня от дълбините на океана,
но животът после дошъл от някъде другаде.
В изолацията на Галапагос
и после по-нататъшното отделяне на островите помежду им,
ставала промяна на една форма в друга.
Дарвин зърнал за миг голямата тайна на Галапагос.
Нови растения, нови животни, нов живот
бил създаден от самите острови.
Той видял идентични примери в други биологични видове.
Един ден малките чинки щели да бъдат наречени на неговото име,
но въпреки че имал най-добрата колекция за времето си
с цялата гама различни човки,
той не се сетил да маркира коя човка от кой остров е.
Така че за тогава това не му помагало.
А колкото до костенурките,
45 възрастни екземпляра били занесени на "Бийгъл"
и всичките били изядени,
а корубите им, изхвърлени зад борда, изчезнали завинаги.
Не можейки да се върне, Дарвин никога не узнал
истинската история за човките на чинките и корубите на костенурките.
Но в присмехулниците той зърнал миг от еволюцията.
През 1859-та год., 24 год. след напускането на Галапагос,
най-после Дарвиновата теория
"Произход на видовете" била публикувана.
И променила света завинаги.
До края на дните си той винаги смятал,
че самотните острови Галапагос били началото
на всички негови идеи, началото на "Произход на видовете".
Гигантските костенурки така впечатлили древните моряци,
че те нарекли островите на тях.
Тлъстото им месо "подхранвало" пиратските обири.
В различието на корубите им
е ключа за решаването на най-голямата загадка на земята.
Но за костенурката живота е прост.
Скорошният дъжд ги притегля по ливадите
на билото на вулкана Алчедо,
не само заради тучната паша, а и да се размножат.
Той опитва да я съблазни,
винаги навреме.
Този древен ритуал може да ни напомня представление,
но не е далеч от истината.
Потомството на тези костенурки може да има леко различна черупка,
която му дава леко по-добър шанс за оцеляване на този остров.
Дори тези животни, които така бавно се движат
и живеят толкова дълго, се променят.
Откакто хората за пръв път са дошли на тези острови,
нашето разбиране за тях също се е променило.
Галапагос не е ад на земята,
а ярка, жива демонстрация на развитието на живота.
Тук, в този малък затворен свят,
ние като че ли в някаква степен сме по-близо до великия факт,
тази загадка на загадките,
първото появяване на нови същества на тази земя.
В следващия епизод
ще открием как животът на Галапагос
се направлява от първичните сили на промяната.
Минало, настояще и бъдеще.
Превод и редакция Виолета Софрониева&Victor Nike
Продуцент Андрю Мъри
Оператори Пол Стюърт, Бари Бритън Питър Скунс, Ричард Уолокомб
Редактор Джил Гарет
Музика Пол Ленърд Морган
ВВС 2006 год.