Pred stoletjem so bila ta polja krvavo prizorišče
najstrašnejšega boja v zgodovini človeštva.
L. 1913 je invazija vesoljcev pretresla svet
in ga popeljala v nepredstavljivo prihodnost.
Štiri leta srditih bojev so za vedno zaznamovala to pokrajino
kot "Deželo izginulih".
Borili smo se proti pošastim.
Obstaja življenje tudi drugje v vesolju.
To je bilo v nasprotju z vsem, kar so me naučili.
Stal sem 30 cm od velikanske kupole, pilotske kabine,
ki je iz tal štrlela kot na pol zaprto oko.
lzginila je generacija mladeničev.
Po treh letih je prišel trenutek, ki so se ga v VB bali vsi.
Leta 2013 je stota obletnica
izbruha velike vojne z Marsovci.
Boj z neprimerljivim uničenjem
in pogosto predmet polemik.
lzgubljena dediščina pozabljenega junaka, ki so jo odkrili šele lani,
bo morda sprožila največjo polemiko doslej.
Moj pradedek je umrl približno devet let pred mojim rojstvom.
Bil je lndijanec plemena Očipve.
Držal se je zase, zato o njem nisem vedela veliko.
Pradedek Gus Kim Lafonde
je bil domorodni kanadski vojak.
V mladosti se je boril na prvi bojni črti z Marsovci.
Zadnja leta je preživel v tej osamljeni koči.
Stvari v tej koči, ki so tam že več let,
so spremenile vse, kar vemo o vojni
in vse, kar smo vedeli o sovražniku.
Kimina najdba v pradedkovi koči
bo morda osvetlila temačno opozorilo vesoljskih zavojevalcev.
Za tega moškega je hkrati blagoslov in prekletstvo.
Zgodovinar Lawrence Hart je svojo kariero posvetil
razvozlanju besedila vesoljcev, ki so ga našli po vojni.
Tako imenovane marsovske šifre.
Meni, da je Gus Lafonde razvozlal šifro
in s tem končno dal glas vesoljskim zavojevalcem.
To nerazumljivo vesoljsko besedilo me je vedno zanimalo.
Čeprav so mnogi poskušali, ni nihče razvozlal "marsovske šifre".
Hart meni, da lahko odkritje marsovskega besedila
postavi invazijo v pretresljivo novo luč.
Potrdili so grožnjo, o kateri je že dolgo slutil.
Na 100. obletnico bomo razkrili resnico
o veliki marsovski vojni.
Pobili smo barabe. Kaj pa vem …
Ko zaprem oči …
… ne čutim, da je konec.
INVAZIJA
Vse se je začelo tu.
Observatorij Herne Hill v Londonu.
Skozi ta teleskop so ponoči 24. junija 1913
astronomi opazovali skrivnostno svetlo točko blizu planeta Mars,
ki se je hitro premikala proti Zemlji.
Dva dneva pozneje se je svet za vedno spremenil.
lzjemen udarni val, ki se je širil iz ene točke,
so začutili po vsej Evropi.
Zgodovinar in komentator Duncan Mitchell Myers povzema zgodbo.
Kmalu se je pokazalo, kje so ga čutili najbolj.
V Češkem gozdu.
Ta gozd je ležal globoko v Nemškem cesarstvu.
Odnosi med Nemčijo in njenimi sosedami so bili napeti že več let.
Ker opažanj iz Herne Hilla niso objavili,
so vsi prišli do zelo nevarnega zaključka.
CESAR UPORABIL SUPEROROŽJE
Zdelo se je kot začetek vojne, ki so jo pričakovali vsi.
Cesar je jezno zanikal odgovornost Nemčije.
V Češki gozd je poslal enote, da bi razkrili resnico.
Možje so tja prišli 3. julija.
Toda vrnili se niso nikoli.
Nihče v Evropi ni vedel, kaj se je zgodilo z izvidnico,
in da je v osrčju Evrope nastalo to.
13-kilometrski udarni krater.
Nihče ni vedel do 9. julija zjutraj,
ko so v vseh prestolnicah sveta
prejeli telegram iz Berlina.
Cesar v imenu Boga, očetnjave in nemškega ljudstva
prosi za pomoč bratske države.
Nemčijo je napadel zunajzemeljski napadalec.
Če kot 10-letnica izveš, da pošasti obstajajo,
da so prišle iz teme …
Nikoli več se ne počutiš varno.
Največji je bil strah, da jih bo prišlo še več
in bodo storile to, kar so v Nemčiji.
Vsak dan smo se zbujali s to mislijo.
V nekaj dneh je Nemčija doživela pokol.
Bili so neustavljivi. Velika mesta so padala.
Najdlje je vztrajal München, ki so ga napadli najprej.
V Münchnu je živel 14-letni Arnold Tockelt.
Z bratom Berniejem sta bila med prvimi civilisti,
ki so doživeli grozote napada vesoljcev.
Brat mi je rekel, da prihajajo okupatorji
in da moramo postaviti barikade.
Ženske in otroci so zbežali.
Stal sem za barikadami. Zemlja se je tresla.
Brat me je zvlekel stran. Vstal sem
in zaslišal nov hrup. Videl sem močno svetlobo in potem nič.
Zjasnilo se je. Prišel sem iz ruševin.
Ni bilo trupel. Ničesar.
Brata ni bilo nikjer. lzginil je.
V štirih dneh je družba v Nemčiji propadla.
Ni kazalo, da bi se vesoljski napadalci upočasnili.
Ljudje v drugih državah so ugotovili,
da morajo ukrepati. ln to hitro.
ZAVEZNIŠTVO
Nemčija je bila opustošena, njena vojska pa verjetno mrtva.
Britanija je pomagala ustanoviti zavezništvo preživelih držav Evrope.
20. julija je v imenu vseh zaveznikov
kralj George V. objavil, da je svet v vojni.
Vse telesno sposobne Zemljane je pozval k vojakom.
Sledil je odziv. Vodili so Britanija in njene kolonije.
Med rekruti od daleč je bil Hughie Logan iz Calgaryja v Kanadi.
Zaradi odhoda v vojsko se je ločil od žene Clare.
V zvezo sva vstopila pri petnajstih.
Poročila sva se pri osemnajstih,
istega leta, ko so prišli.
Odšel sem v Evropo.
Odpluli smo iz Halifaxa.
Preden sem odšel, sem ji obljubil dvoje.
Prva je bila:
Dve punčki, en fant.
To bova imela.
Druga obljuba pa je bila, da ji bom pisal, ko bom lahko.
ln to sem počel.
Hughie in več tisoč drugih prostovoljcev
so upali in bili odločni.
A za tiste, ki so ostali, je bilo drugače.
Bil je moj oče. Nisem hotela, da gre.
Oklepala sem se njegove noge,
ker sem vedela,
da bodo pošasti napadle tudi njega.
Na koncu so me morali zvleči stran.
Zdaj se več ne spomnim njegovega obraza.
Več mesecev po napadu se je človeštvo mobiliziralo.
O izvoru vesoljskih napadalcev se je vedelo malo,
a ker so svetlobo najprej opazili zraven rdečega planeta,
je sovražnik dobil ime po njem. Začela se je vojna proti Marsovcem.
Štiri tedne po trku v Češkem gozdu.
Vesoljski napadalci so uničili večji del Nemčije
in prodirali naprej v Evropo.
V VOJNO!
Ustavitev napredovanja vesoljcev je bil prvi cilj zavezništva.
15 metrov pod Westminstrsko palačo v Londonu
so vzpostavili štabni center
in takoj razkrili načrte.
Glavna kuratorka marsovskega vojnega muzeja in teh soban
je Alexandra Banham.
Ko so napadalci prečkali nemško-francosko mejo,
je pred tem zemljevidom
štab ukazal majhni britanski izvidniški enoti
in francoski redni vojski, naj držijo črto tu,
na zahodnem bregu reke Mozele.
Med tistimi, ki so čakali grozo napada,
je bil mlad nosač William Payne.
V njegovem dnevniku so zgodnji opisi z marsovske bojne črte.
Gre za popolnoma osebno zgodbo vojne.
To je brez dvoma eden najbolj dragocenih predmetov v muzeju.
Ta zapis je nastal 2. avgusta 1913.
Svit. Skozi meglo so se pojavile visoke podobe.
Ne bitja, temveč stroji.
Boga sem po tihem prosil za usmiljenje,
nato pa se je odzvalo naše topništvo.
Kmalu po začetku napada zaveznikov
je odgovorila vesoljska vojska.
Ne moremo jih zadrževati. Naše črte razpadajo.
Naše orožje ni uporabno. Pekel ni bil pod nami,
temveč je padal z neba. Moramo se umakniti.
Vojaki so tem velikanskim bojnim strojem dali ime.
Čaplje.
Zavezniki so takoj prepoznali dve jasni lastnosti teh strojev.
Varoval jih je energetski ščit.
Takrat smo se prvič srečali
z eno od mnogih uporab delcev temne energije.
Druga je bil počasen in uničujoč energetski top.
Z njim so uničevali obrambo, povzročali kaos,
predvsem izganjali ljudi na prosto.
Vsako čapljo je obkrožal strupen oblak.
Bojnim enotam so izročili plinske maske.
Civilisti so se morali zadovoljiti z doma izdelano zaščito.
Za vojake, kot je bil Jock Donnelly,
je zaščita zahtevala davek.
Ničesar nisi videl. Z nikomer nisi mogel govoriti.
Bil si sam.
Bil si ob 50 drugih vojakih,
toda bil si sam. Nikogar ni bilo.
Ob nogah čapelj
so bili bataljoni manjših strojev.
Njihovi popadljivi psi.
Več tisoč jih je divjalo po bojiščih.
Ti hitri in neusmiljeni stroji
so ubijali od blizu.
To je bila njihova pehota.
Hitro so jih poimenovali železni pajki.
Tu vidite njihovo obnovljeno orožje.
Česa takšnega še ni videl nihče.
To so bili trakovi smrti.
Z njimi so nas lovili, ovijali,
zabadali, natikali, davili,
še žive trgali na pol.
Najhujši so bili nočni napadi.
Pajki so se splazili na nikogaršnje ozemlje
in stali nad nami.
Spustili so trakove …
Vedel sem, da se ne smem premikati. Če bi se, bi umrl,
ko so bili blizu pajki.
Zaveznike so trgali na koščke.
Pregnali so celotne konjeniške bataljone.
Na bojni črti čez vso Francijo
so se zavezniki v kaosu umikali.
19. avgusta je general sir John French na Downing Street
poslal telegram, da vesoljske vojske ne morejo ustaviti.
Pariz bo padel, celina je izgubljena
in Britanija se lahko le pripravi na neizogibno invazijo.
lstega dne je Evropa dobila še zadnje upanje.
V zavezniški terenski štab je prišel nepričakovan glasnik.
Njegova novica bi lahko rešila Pariz in morda končala vojno.
Bil je desetnik vojske, za katero so mislili, da so jo uničili prvi teden.
Njegovo sporočilo je bilo: "Čeprav je očetnjava padla,
nemška vojska ni. Smo na poti."
Sporočilo je podpisal grof Paul von Hindenburg.
Zaukazal je mobilizacijo brez primere.
Vsak živi Nemec
je moral čim hitreje …
Uporabil je besedo "bliskovito".
Čez Belgijo, južno proti Parizu,
in se pridružiti vse bolj obupanim četam na bojni črti.
V Francijo se je podalo veliko Nemcev.
Med njimi je bil Arnold Tockelt,
ki je preživel München in bil željan maščevanja.
Korakali smo, dokler nismo prišli do belgijske meje.
Tam so nam pripravili sprejem, ki ga ne bom nikoli pozabil.
Dajali so nam rože in nas poljubljali.
To je bil moj prvi poljub.
Še vedno vidim obraz dekleta. Nikoli je ne bom pozabil.
Poskrbeli so za ranjene in nahranili lačne.
Pridružili so se nam Belgijci
in postali smo bratje.
V naslednjih dneh so se nemške enote združevale z zavezniki.
29. avgusta je vesoljska vojska obstala.
V nadstropje više je prišlo obvestilo,
da je napad ustavljen.
Nemci so položaj rešili s slavnim hindenburškim manevrom,
ki ga je pred leti izdelal grof von Schlieffen,
da bi osvojil Francijo, ne da bi jo rešil.
To je eden najbolj drznih manevrov v zgodovini.
Ko so ustavili vesoljce,
so se zavezniki prerazporedili in pripravili na napad.
Napadi jeseni l. 1913
so vključevali obsežna topniška obstreljevanja.
Tem so sledili množični pehotni napadi.
Zavezniki so skušali prekositi vesoljsko vojsko
in izkoristiti številčno premoč.
Takrat so res verjeli, da lahko zmago dosežejo do božiča.
Vsak dan so prihajali valovi novih rekrutov.
Med njimi je bila Nerys Vaughn, duhovnikova hčerka iz J Walsa.
Njena povojna zgodba o življenju na marsovski fronti,
je poosebila usodo generacije.
Kakšen je bil občutek, ko ste šli v vojno?
Ni bil le en občutek, temveč mešanica
vznemirjenosti, strahu, upanja, groze,
hrepenenja in spokojnosti,
ki pa so skupaj ustvarili najmočnejši občutek.
Prvikrat sem čutila, da ima moje življenje smisel.
V Franciji se je izkrcal še en mladi prostovoljec.
Desetnik Gus Lafonde
iz kanadskih ekspedicijskih sil.
Domorodni vojak, ponosen na izročilo lndijancev Očipve,
je bil željan služiti.
Gus je med vojno postal moški.
Ob pomoči legend svojih prednikov
je skušal razumeti nepredstavljivo grozo.
Zašel je na sovražnikovo ozemlje,
kjer je odkril temne skrivnosti Marsovcev.
"Samoten glas, izgubljen v grozi." Točno to je bil.
V dveh mesecih je prispelo več sto tisoč nabornikov,
ki so upali na zmago do božiča.
Toda upanje se je kmalu spremenilo v pekel.
Nobeden od napadov jeseni l. 1913 ni bil uspešen.
Vsak napad so odbili.
Zavezniški seznam žrtev se je daljšal.
ln še nekaj je bilo.
Bojna črta je imela nezaslišano razsežnost.
ln je rastla, rastla …
… in rastla.
Postajalo je še slabše.
V temi so zavezniki naleteli na tretjo vrsto strojev
in potrdili srhljivo skrivnost "izginulih" tovarišev.
Do decembra je marsovska bojna črta Evropo presekala na dvoje.
Čaplje in pajki so branili svojo črte
in odbili vsak napad zaveznikov.
Trupla je razmetalo med razdejanjem
in prekrila so bojišče.
Toda ko je sonca zašlo, je prišla groza.
Na nikogaršnje ozemlje se je priplazila 3. vrsta strojev
in začela delo.
Misli mnogih vojakov so okupirala vprašanja,
kaj ti stroji počnejo ponoči.
Nihče ni mogel spati, ko so lezli čez žico.
Že misel nanje, na to, kar počnejo z mrtvimi in ranjenimi,
je vsakogar navdala z grozo.
Rekli so jim uši. Bilo jih je več tisoč.
Slišali smo glasove uši,
ki so bile za nami in čistile jarke.
Možje na fronti so menili, da je naloga teh uši
pobiranje trupel.
Ob svitu so se uši umaknile kot temna oseka.
Vse je izginilo. Vsak tulec, drobec in vsi naši mrtvi,
naši mrtvi bratje. Ukradli so njihova trupla.
Za hrano? Gorivo? Težko si predstavljamo, zakaj,
toda ti hudiči so tu zato. Prišli so po nas.
V Britaniji so cele ulice prejemale telegrame vojnega ministrstva
z obvestilom, da so možje pogrešani.
Ti pogrešani moški so zasloveli kot "izginuli".
To je bil prvi telegram, ki sem ga kdaj videla.
Pisalo je, da je bil v bitki
in da je izginil. To je bilo to.
Moja uboga mama.
Tudi njo bi lahko vzeli.
Bil je "izginuli".
Gus Lafonde je bil na prvi bojni črti že tri mesece.
Bil je izvidnik sovražnikovih črt,
toda njegova strast do dediščine lndijancev
ga je gnala veliko dlje.
V nasprotju s tovariši je Gus hodil za sovražnikovo črto
v grozovit tabor vesoljcev.
Tam je začel zbirati plen.
Bojevnik Očipve je lahko svoj pogum dokazal tako,
da je zbiral plen.
Tako je premagal sovražnika, ne da bi ga ubil.
Najvišja oblika tega je bila,
da si se vtihotapil v sovražnikov tabor
in nekaj ukradel, a da te pri tem niso ranili ali opazili.
ln to je začel početi Gus.
Zaradi izvidnic za sovražnikov črto
se je Gus strašljivo približal marsovski vojski.
Zanj je bil vsak podvig vpogled v skrivnosti vesoljcev.
V tej knjižici je Gus opisoval podvige.
V njej so skice vsega, kar je odnesel.
Vse je dokumentirano. Neverjetno je.
lz te zbirke nenavadnih označb in predmetov
je Gus sestavljal ključ.
S tem ključem hoče Lawrence Hart streti marsovsko kodo.
ZIMSKI ČUDEŽl
Ko se je približeval božič l. 1913,
so vplive vojne čutili po vsem svetu.
Čeprav predsednik ZDA Wilson ni hotel poslati čet na fronto,
so ameriška podjetja dobavljala strelivo in mehanizacijo.
Transatlantske plovne poti še nikoli niso bile tako zasedene.
To je bilo popolno nasprotje dogajanju na marsovski fronti.
Decembra l. 1913 se je bojna črta povsem umirila.
Zavezniki in vesoljci so utihnili.
Tako je ostalo do božičnega večera.
Hrumelo je.
Začutila sem spremembo vzdušja.
Videli smo svetlobo, bliske.
Kot govori pesem …
"Diamant na nebu".
Kot diamant na nebu.
To je bila božična zvezda l. 1913.
Ob vsej bojni črti so opazili na ducate teh predmetov.
Pozneje tistega večera je prišlo do motenj v bibavici,
obmorska območja je poplavilo.
Tri dni pozneje se je zgodilo nekaj veliko hujšega.
Vojna se je preselila pod morje.
Božična zvezde so bili veliki stroji,
ki so jih izstrelili iz okupirane Evrope.
Ko so se te podmorske pošasti začele gibati po plovnih poteh,
so zavezniki ostali brez najpomembnejših zalog.
To je bil zelo hud in skoraj usoden udarec.
Tudi l. 1914 so se nadaljevali surovi spopadi.
Obupani begunci so bežali iz uničenih mest.
Zmaga je imela visoko ceno,
a so jo že v nekaj dneh spet izgubili.
Razen groznih izgub nismo dosegli skoraj ničesar.
Počasi je upanje na zmago umiralo.
MED BOJNIMI ČRTAMl
Vojna na morju se je krepila.
Potopitev ameriške čezoceanske potniške ladje julija l. 1914
je razdelila javno mnenje v ZDA.
MARSOVCI POTOPILI AQUITANIO
Predsednik Wilson ni popuščal.
Dokler v Ameriki ni Marsovcev,
bodo vojaki ZDA ostali doma.
Toda nekdanji predsednik Teddy Roosevelt je zahteval ukrepanje.
Roosevelt je dobil dovoljenje kongresa,
da zbere prostovoljce za boj na marsovski bojni črti.
Toda Wilson je s pooblastili ustavil odpravo.
Roosevelt je bil besen.
Potoval je po državi in zbiral podporo. Delovalo je.
Čez dva tedna je padel predsedniški veto
in majhna prostovoljna enota "Frontiersmen" je odplula v Evropo.
Roosevelt jim je mahal v pristanišču v New Yorku.
Nisem ga videl. –Ni ga videl. Jaz sem ga.
Mahal nam je v slovo.
Ponavljale so se podobe iz San Juana.
Slava mu. –Ja.
Ko smo izpluli, smo mislili,
da bo to velika pustolovščina.
Da jih bomo uničili in se vrnili kot junaki.
A ni se izšlo tako.
Toda komaj smo čakali, da gremo tja.
Jeseni l. 1914
je desetnik Gus Lafonde tvegal preveč
in bil resno ranjen.
Lawrence Hart meni, da Gusov zapis med okrevanjem kaže,
da je uvidel strategijo Marsovcev,
ki jo je zavezniško poveljstvo spregledalo.
Tukaj je. Napisal je to …
To je v jeziku plemena Očipve.
Stavek, ki ga je desetnik Lafonde zapisal v svoj dnevnik,
opisuje bojno strategijo.
Pri sabljanju ji rečemo fintiranje. Gre za navidezen napad ali umik.
Z njim nasprotnika pripraviš, da ukrepa tako, kot hočeš ti.
Kažeš se šibkejšega ali celo navidezno izgubiš,
da bi pozneje dosegel pomembnejšo zmago.
Gus Lafonde je odkril, česar ni noben zavezniški general.
Marsovci so l. 1914 namenoma izgubljali,
da bi zaveznike zvabili v vse večje napade.
Ti t.i. strokovnjaki, v rokah katerih so bila življenja milijonov,
niso imeli pojma.
Zakaj je to tako pomembno poudariti?
Zaradi tega, kar so storili potem.
PRODOR
L. 1915 je bil glavni štab pod velikim pritiskom,
da doseže dokončno zmago.
Njihova edina strateška prednost je bila številčnost vojske
in zato so se odločili, da bodo to še posebej izkoristili.
Načrt zavezništva je bil sočasen napad
vzdolž vse marsovske črte.
Cilj je bil oslabiti sovražnikova sredstva do prelomne točke
in se potem odločno prebiti
ter premagati sovražnikovo obrambo.
Pred velikim prodorom so se zračne in francoske izvidniške enote
vrnile s skrb zbujajočimi novicami.
Proti Franciji so se pomikale številčne marsovske okrepitve.
Uspeh ofenzive je bil zelo vprašljiv.
Zavezniško poveljstvo je bilo v težkem položaju.
Naj bi storili nič in pričakali okrepitve? To bi bilo noro.
Morali so se odločiti in nemudoma ukrepati.
Sprejeli so sporno odločitev, da ofenzivo začnejo en mesec prej.
Vojna na morju je že preprečila selitev enot in opreme.
Zdaj so se odločili, da prestavijo napad z junija na maj. Norost!
Ofenziva je bila predčasna. Prvi dan ste bili na bojni črti, ne?
Ja, s 4. novofundlandski regimentom.
Seveda smo pričakovali žrtve.
Tisti dan je iz jarkov splezalo nešteto vojakov.
Še nikoli v življenju me ni bilo tako strah.
Srce mi je kar skakalo iz telesa.
To so bile zelo grozljive stvari.
Na smrt si se bal,
če si pomislil, da te bodo dobili in raztrgali na koščke.
Niso poznali pravil.
Med čakanjem nismo videli ničesar, smo pa vse slišali.
Topove, tulce, oglušujoče stroje …
Kljub vsemu temu hrupu smo še vedno slišali krike.
Stali smo tam in čakali.
Toda nihče se ni vrnil.
Niti en ranjenec, da bi mu pomagala.
Ste vedeli, da se je prvi dan
v boj podalo več kot 850000 mož?
Ob koncu dneva so vsi izginili.
Po treh tednih je poveljništvo ustavilo ofenzivo.
Do takrat so izginili 3 milijoni vojakov.
Niso vedeli, da njihova dejanja koristijo vesoljcem.
Niso se zavedali tega,
kar je spoznal desetnik Lafonde. Niso imeli pojma.
Grozno novico o ofenzivi je Gus slišal v bolnišnici.
Ko se je razjasnil obseg katastrofe,
so se običajne analitične strani njegovih beležk
začele polniti s skicami vsejede pošasti.
"Bitje" izvira iz mitologije lndijancev Očipve.
"Vendigo".
To je Vendigo.
Njegov edini namen je, da vzame čim več
in se nikoli ne ustavi.
Večji ko postane, več hoče pojesti.
Lawrence Hart meni, da so Gusove skice Vendiga še en dokaz,
da je prepoznal osnovno taktiko Marsovcev.
Pričakovali so množične napade zaveznikov,
uši pa bi pobirale in hranile
bojni stroj vesoljcev.
Kaj, če je bila formacija te velikanske bojne črte del načrta?
Kaj, če je bil to najboljši način, da dobijo, kar hočejo?
Popoln neuspeh ofenzive
ter nenehne izgube vojakov in opreme,
so vrgle senco dvoma na vodje zavezništva.
Vlada v Britaniji je bila na koncu.
Bili so v nemogočem položaju.
Nihče se še ni boril v vojni, ki bi bila podobna tej.
Nekaj so morali spremeniti.
Katastrofa spomladi l. 1915
je od britanske vlade zahtevala spremembo.
Mlajši in naprednejši so zahtevali nov pristop.
ROJSTVO NOVEGA
Da bi rešili tehnično nesorazmerje strani,
se je pojavil nov cilj.
Da se dokopljejo do tehnologije vesoljcev
in jo uporabijo proti njim.
A to je bilo zelo težko storiti.
Ujemite čapljo. Takšen je bil načrt.
V Saint–Jans–Cappelu na francosko-belgijski meji
so skrivaj izkopali predore pod marsovsko bojno črto
in jih napolnili z razstrelivom. Eksplozija naj bi onesposobila
enega od marsovskih vrhunskih ubijalskih strojev.
Ta nemogoča naloga je bila odvisna od 3000 elitnih vojakov,
ki naj bi pohiteli do čaplje, preden bi prišli pajki.
Med njimi je bil tudi Hugie Logan.
Nedvomno sem bil počaščen, da so me izbrali.
To je bila velika čast. A bilo je grozljivo.
Na smrt me je bilo strah.
Upali so, da bodo z eno samo eksplozijo
uničili 8 km sovražnikove črte.
1. julija 1916, točno ob 7 zjutraj
je bila jutranja tišina prekinjena.
Eksplozija ti je vzela sapo.
Menda so jo čutili v Londonu.
Padla je vsaj ena čaplja.
Jo bodo uspešno zajeli?
3000 vojakov je moralo preteči 350 metrov
po razstreljenem blatnem polju.
Vstal sem, se oprijel lestve
in splezal ven.
Tam, kjer je bil greben, je bil le velik oblak prahu,
ki se je širil po nikogaršnjem območju.
ln množica vojakov je tekla vanj.
Ko so ga dosegli, so moški izginili.
Oblak jih je požrl.
Pomikali smo se naprej. Pojavila se je oblika. ln nato še ena.
Pred nami so kričali:
"Dve imamo! Dve sta padli!"
Nisem mogel verjeti, kaj smo dosegli.
Stal sem 30 cm od velikanske kupole,
ki je iz zemlje štrlela kot na pol zaprto oko.
Potem sem videl, da se nekaj premika.
Nekaj se nam je hitro približevalo.
Naravnost proti nam. Pajki!
Najprej dva, nato štiri in še trije. Bilo jih je sedem.
Pomislil sem, da je konec.
Ko sta čaplji padli, so pajki izgubili gospodarja.
Vojna je doživela nepričakovani obrat.
Niso napadali.
Eden se je začel premikati počasi.
Trakovi so se začeli zvijati.
Vsi so počeli enako.
ln kar stali tam. Ves čas.
Potem smo ugotovili, da so se predali.
Predali so se.
Pogledala sem in videla, da iz oblaka prahu
sedem teh strojev nosi dva kokpita čapelj.
Pajki, ki so se predali, so pomagali zaveznikom.
Kokpita čapelj so nosili na bojno črto zaveznikov.
"Draga Clara, se spomniš dirke, o kateri sem ti pisal?
Osvojil sem zlato. V resnici smo ga vsi.
Dobili smo več, kot smo upali."
ODKRITJE
Novica o zmagoslavju se je hitro razširila.
Ko so odprli kokpit zajete čaplje,
so Zemljani končno zagledali obraz svojega sovražnika.
Ti trapasti časopisi!
Pisali so, da nas je lahko manj strah, ker niso nič večji od nas.
Mislim, da so se motili.
Poleg bitja so bila v kokpitih čapelj
tudi prva od številnih vesoljskih besedil.
Poslali so jih razbijalcem šifer,
vso pozornost pa so namenili pajkom.
Odpeljali so jih v raziskovalno središče v Britaniji,
kjer so se znanstveniki in vojaki pripravljali na prvo srečanje
z živim vesoljcem.
Do srečanja seveda ni prišlo.
Vojaki, ki so stali tu spodaj, so prvi videli,
da v nasprotju s kokpitom čaplje v pajku ni nikogar.
V njem niso našli nič živega.
Tej nepričakovani skrivnosti je sledilo najpomembnejše odkritje,
ki je končno razkrilo usodo "izginulih"
in pogubilo vojni načrt poveljništva.
Vse se je začelo, ko so preučili sestavo vesoljskih strojev.
To je del kokpita čaplje.
To pa so deli dveh od sedmih pajkov, ki so se predali.
Vsi so iz kovin in zlitin, ki jih je na Zemlji v izobilju.
Železo, jeklo, svinec, baker, kositer …
Z drugimi besedami, ugotovili so,
da so vesoljci večino bojnih strojev zgradili po prihodu na Zemljo.
ln takrat so marsovske uši na nikogaršnjem ozemlju
dobile srhljiv smisel.
Dolgo prevladujoče mnenje, da uši zbirajo trupla,
je utišala pretresljiva resnica.
Ves čas so zbirale nekaj veliko bolj pomembnega.
Več tisoč ton tulcev, krogel
in materiala. Vse, kar smo puščali na bojnih poljih vsak dan.
Vesoljci so svoje morilske stroje gradili iz kovin zaveznikov.
Z vsakim mojim nabojem so bili le še močnejši.
Po tem zavedanju
so končno doumeli pravo usodo
več milijonov pogrešanih vojakov.
Resnica je takšna in še veliko hujša
kot govorice o predelovalnicah ljudi
in vesoljskih prodajalnah hrane.
Še vedno so ležali na poljih,
poteptani, zmečkani, zakopani v blato.
Uši so ves čas gomazele
in plenile tisto, kar so res cenili.
Svinec, jeklo in druge kovine
za gradnjo še večjih in boljših bojnih strojev.
ln nato smo izvedeli, kaj se je zares zgodilo.
Sploh jih niso odpeljali Marsovci.
Še vedno so bili tam, v tistem blatu!
Bili so zakopani in poteptani.
Hoteli so samo kovine.
Nikoli jih ne bom nehala sovražiti zaradi tega.
Ti hodniki pod sedežem komisije za "lzginule"
so neme priče številnih umrlih.
V vsaki od teh škatel je 34 kartotek.
Vsaka kartoteka predstavlja padlega človeka.
Tukaj je 43 km hodnikov.
To je bila najnižja točka vojne.
Človeštvo je zrlo v prepad.
Toda razkrili so skrivnost vesoljcev,
ki bi lahko obrnila potek vojne.
Po vsej Evropi se je širil obup.
Toda v Roundway Downu so prišli do preboja.
PREOBRAT
Med analizo pajkov, ki so se predali,
so podrobno pregledali element, ki jih je vodil in napajal.
Za osuple znanstvenike je bil kot čudež.
Ta tekoči element, ki napaja orožje marsovskih strojev,
ni podoben ničemur znanemu.
Organska kovina, sposobna samoreplikacije
in nečesa, kar bi lahko bilo "zavedanje".
Med preiskavo se je odzivala in sodelovala z nami.
Čeprav jo je nemogoče klasificirali, smo ji dali ime victicite.
Odkritje je bilo rešilna bilka.
Takoj so izdali ukaz, naj se čudežni material victicite
uporabi proti vesoljcem.
Zastavljali so si globoka filozofska vprašanja o victicitu,
o njegovi naravi in lastnostih,
toda vse to so postavili na stranski tir.
Zakaj? Ker je prišlo do napredka.
Prvi val bojnih strojev z victicitom je kmalu prišel iz tovarn.
Med njimi tudi terensko vozilo "zemeljska ladja".
Hitro so jih preizkusili, pripravili na boj
in jih oktobra l. 1916 poslali v boj.
Toda prekmalu, kot se je izkazalo.
Pri Douchy-les–Minesu nam ni uspelo.
Toda neuspeh je bil spodbuden. Sovražnika smo uspešno napadli,
le njegova neizmerna številčna premoč
in res slabe razmere na bojišču so bile prehude.
lmeli smo razlog pravi optimizem.
Ko smo jih napadli z orožjem z njihovo tehnologijo,
se je strategija Marsovcev spremenila.
Po vsej fronti so se napadi okrepili.
Vesoljci niso več ohranjali vojne,
temveč so stavili na zmago.
Nato so se 5. novembra
uresničili najhujši strahovi zaveznikov.
Blizu severne točke bojne črte, na Nizozemskem,
se je ena čaplja prebila do Rokavskega preliva.
To je bila môra. Po treh letih se je zgodilo to, česar so se bali v VB.
V poveljništvu je zavladal kaos.
Gladina Temze je bila nizka. Mornarica ni mogla izpluti.
Manjša enota, ki naj bi varovala britansko kopno,
je bila usodno izčrpana.
V vsej okolici Londona sta bila le dva pilota,
ki sta preizkušala orožje z victicitom.
Asa Edwin Sinclair in Gregory West. Nemudoma so ju vpoklicali.
Zavojevalec je prodiral proti Temzi, v Londonu pa so izdajali opozorila.
Protivesoljske enote so preselili v park Regent.
Večina ljudi je bežala proti zahodu, stran od nevarnosti.
Toda več tisoč ljudi se je zbralo na nabrežju Temze.
Policistom so razdelili puške. Ko so skušali razgnati množico,
je zavladala tišina, ko se je prikazal obris.
Stala je tam.
Naj zbežim? Pa kaj še!
Tekla sem naravnost proti njej!
Novo orožje je upočasnilo čapljo,
to pa ni bilo dovolj.
Ustrelila je proti Sinclarovem letalu.
Kot vemo, ga je zgrešila in zadela Big Ben.
Toda prihajala je pomoč.
Bližalo se je tretje letalo.
Čaplji je sledilo vse od nizozemske obale.
V pilotski kabini je bil mlad madžarski aristokrat
grof Laszlo Andrazovski.
Postal je najbolj slaven človek v Evropi.
Videla sem, da je dal znak drugima dvema. Prestavila sta se za njega.
Vodil ju je naravnost do barabe.
Pa smo ga!
S strokovno vodenim napadom so predrli čapljin ščit.
Grof Laszlo je ob prvem obisku Londona postal legenda.
Kraten posnetek padajoče čaplje
je bil predvajan neštetokrat po vsem svetu.
lzjemno je dvignil moralo javnosti.
Najbolj pomembno pa je bilo, kar se je zgodilo po tem.
Londončani, željni krvi, se stekli k padli čaplji.
Stekli smo na most. Nad nami je gorelo.
Nismo se menili za to, ker smo vdirali v kokpit.
Tudi jaz sem hotela sodelovati, ker sem hotela isto.
Hotela sem ga najti in ga iztrgati iz razbitine.
Sledilo je presenečenje.
Videla sem ga. Bil je živ.
Z vijal se je kot jegulja na trnku.
ln nato je zagledal mene.
ln bil je prestrašen.
Vedela sem, da se me je bal.
Nato je prijezdila policija in nas pregnala na most.
Policisti na konjih so vesoljca pospremili
v središče Roundway Down.
Toda nekaj minut po prihodu je marsovski pilot umrl
Sleherno razočaranje med obdukcijo je izginilo,
saj so v Roundway Downu prišli do ključnega odkritja vojne
in ga označili kot zelo zaupno.
Obdukcija je razkrila, da je vesoljec umrl
zaradi okužbe z živalskim virusom, ki povzroča konjsko smrkavost.
Okužil se je v stiku s policijskimi konji.
V Roundway Downu so hiteli replicirati virus
in ustvarili superorožje.
Tajno ime orožja je bilo "trojanski konj".
Bil je že skrajni čas.
Po treh letih hude vojne
so zavezniki našli virus, ki je bil za vesoljce poguben.
Toda marsovski napadi so se krepili na kopnem in morju.
Vojaki na bojnih črtah jih niso mogli več dolgo zadrževati.
Zdeli so se neuničljivi.
Spomnim se enega … Nekdo je stal poleg tebe.
Čaplja ga je zdrobila z nogo.
Kot pohodiš listje.
Kako lahko premagaš kaj takega?
Potrebovali smo nekaj in to hitro.
Medtem ko so se spopadi krepili,
so letalski izvidniki opazili
številne stroje vesoljcev, ki so se pomikali na zahod.
Niso smeli izgubljati časa.
PREBUJENJE VELIKANA
Januarja l. 1917
je vodstvo zavezništva prejelo resno sporočilo.
S težkim srcem moramo priznati,
da bo v naslednjega pol leta
z gotovostjo padla naša obrabna črta.
Le devet dni po napovedi, da bo Evropa padla,
so v Mehiškem zalivu potonili trije rušilci mornarice ZDA,
ki so se vračali v New York.
Znano je, da nihče ni opazil vesoljskih strojev,
le klice v sili
in popačena sporočila o napadu.
MARSOVCI SO PRED OBALO MEHIKE POTOPILI LADJE ZDA
Zavezniške podmornice so plule 8000 km daleč.
Lahko bi bile v tistih vodah.
Ne trdim, da so bile tam,
le da bi lahko bile.
Vesoljci ali zavezniki?
O tem, kdo je kriv za napad, se še vedno ugiba.
Gotovo pa je, da je ameriške ulice zajela histerija.
Rooseveltovi zagovorniki vojne so oblegali Belo hišo.
Wilson je bil eden največjih političnih invalidov.
To lahko privede le do enega dejanja, ki pa ga dotlej ni bilo.
Woodrow Wilson je odstopil,
Roosevelt pa je prisegel kot predsednik ZDA
in 17. februarja l. 1917
je Amerika končno stopila v vojno proti Marsovcem.
V nekaj mesecih so prostovoljci, zdaj že utrjeni veterani,
v Franciji pričakali prihod ameriških obveznikov.
Vsak dan jih je priplulo 12000.
Dobro je bilo, do so končno prišli. –Ja, lepo jih je bilo videti.
Kje ste hodili tako dolgo?
Res, kje so bili tako dolgo? Borili smo se že tri leta.
S to velikansko injekcijo enot iz ZDA
se je poveljstvo zveznikov pripravilo na končnico.
Zavezniki so igrali z vsemi kartami. Na vse ali nič.
Takoj ko je westminstrski vesoljec umrl zaradi okužbe,
so v Roundway Downu začeli gojiti virus konjske smrkavosti.
Orožje so morali podtakniti sovražniku.
Tveganje za ljudje je bilo negotovo,
toda vrhovno poveljstvo ni videlo alternative
biološkem bojevanju na marsovski bojni črti.
OPERACIJA TROJANSKI KONJ
Poleti l. 1917
so se hitro širile govorice o skrivnem orožju zaveznikov.
To je vojakom vlilo upanje.
Zdi se komaj verjetno, toda čutim ogenj v sebi.
Po štirih letih izgub, prelivanja krvi,
agonije, neštetih smrti, lahko zmagamo!
Razvili so skrivno orožje.
Kar pripeljite ga. Pripravljeni smo.
Nihče ni vedel, kaj je. Verjeli smo, da nas lahko popelje do zmage.
Dnevi so minevali
in vesoljska vojska se je še naprej krepila.
V Roundway Downu so se trudili da bi množično proizvajali virus.
Ker na fronti ni bilo sledu o novem orožju, je upanje umiralo.
Vsak dan je bilo milijon pajkov vse bliže.
Vsak dan smo se spraševali, kje je orožje.
Bili so le še 80, 65, 50 km stran, a nič novega.
Povedali so nam, da bomo šli čez tri dni v boj.
Ničesar nismo čutili.
Vedeli smo, da nas ne bo nič rešilo.
Nič.
To je bilo grozno spoznanje.
Niso imeli odgovora, le razočaranje. Globoko razočaranje.
Po vsej fronti so vojaki dezertirali.
Več uporov so morali zatreti s silo.
lmel sem dovolj in odšel.
Vedel sem, da tokrat ne bi preživel.
lmel sem občutek, da je moj čas minil.
Štiri leta sem bil vojak,
a od zdaj bom večno dezerter.
Le nekaj izbrancev je vedelo,
da je operacija Trojanski konj pripravljena.
Toda njen uspeh je bil odvisen od množičnega napada.
Pomembno je bilo, da so enote trdne.
Feldmaršal sir Douglas Haig je izdal poseben ukaz.
Mnogi ste utrujeni.
Tistim sporočam.: "Ostanite neomajni."
Končna zmaga je na dosegu roke.
S hrbti proti zidu in z vero v pravičnost našega cilja
se mora vsak od nas boriti do konca.
Varnost naših domov in svoboda človeštva
je v tem kritičnemu trenutku odvisna od vsakega od nas.
Haig je zadel v polno. Enote so se zbrale in vzpostavil se je red,
čeprav je redko kdo dvomil o svoji usodi.
V noči pred zadnjim napadom
je William Payne pustil svoj dnevnik v poljski bolnišnici.
Zadnji zapis je posvetil mladi negovalki, ki jo je občudoval.
"Podarila si milijon dobrih del
možem, ki jih ne poznaš in jih ne boš več videla.
Stori še eno za nekoga.
Pazi na to, kot bi bilo moje srce."
Ob sedmih zjutraj naslednjega dne
se je začel največji vojaški napad v zgodovini človeštva.
Skrivno orožje je bilo pripravljeno.
Sredstvo za širjenje bolezni med vesoljci tudi.
Številčne črede s smrkavostjo okuženih konj je čakalo
v ogromnih ogradah ob 80 km dolgi bojni črti.
Za ta orožja množičnega uničevanja
so skrbeli prostovoljci, kot je bil Hughie Logan.
Še nikoli nisem videl toliko konj na kupu. Nihče jih ni.
ln to je bila samo naša postojanka.
Za uspeh so morali napasti, da bi se Marsovci približali.
Sledil je nepričakovan umik,
ki je vesoljce zvabil med konje.
Ves napad je bil osredotočen na 80-kilometrski pas,
kjer je bila največja koncentracija vojakov.
Vsa vojska je šla naproti vesoljski armadi.
Rezultati so bili predvidljivi.
Zavezniki so utrpeli številne žrtve …
… in komaj zadrževali črto.
Nato so ukazali uporabo skrivnega orožja.
Nenadoma so se obrnili in se začeli umikati.
Marsovci so jim sledili in uničevali vse na poti.
Brezglavo so se umikali.
ln ravno to je poveljstvo upalo.
Vesoljci so napadali umikajoče se vojake
in šli točno tja, kamor so zavezniki hoteli.
Ob žvižgu so odprli ograde
in izpustili več tisoč okuženih konj
skozi vrste umikajočih se vojakov proti Marsovcem.
Konje smo morali pognati proti črti.
Postavili smo se na rob ograde.
Kričali smo nanje, jih tepli.
Bil sem vesel, ker sem imel masko. Nisem hotel, da me vidijo.
ln ko jih je zajela panika,
so stekli v čredi.
Tudi starejši konji so jim sledili.
Tako je bilo.
Bum! ln odšli so v galopu.
V tisti pekel.
Okuženi konji so obkrožili vesoljce.
Vojakom na bojišču
se je to zdelo grozno in jalovo.
Vesoljci so se prebijali proti obali,
ne da bi vedeli, da so usodni udarec že prejeli.
Tistega dne smo končno dobili vojno.
Operacija Trojanski konj je bila uspešna.
Zavojevalska vojska ni dosegla obale.
V nekaj dneh in urah so čaplje obstale.
V vsaki kabini je umiral pilot.
Vsi so imeli iste simptome.
Peno na ustih, zatečene dihalne poti,
v njihovih enojnih pljučih pa se je nabirala tekočina.
Preprosto povedano, utopili so se.
Dva dni pozneje so zavezniki po svetu razglasili zmago.
Zmago, ki pa je bila zelo težko dobljena.
CENA VOJNE
lzgubili smo dva milijona ljudi. Naj bom jasen.
Poveljstvo jih je bilo pripravljeno izgubiti.
To je bila ogromna cena,
toda bila je neizogibna,
če smo hoteli doseči globoko in sistematsko okužbo vesoljcev,
ki smo jo potrebovali za zmago.
Takoj po vojni
so okuženi konji in več milijonov beguncev
skušali preživeti v uničeni Evropi.
V bornih razmerah se je virus konjske smrkavosti razširil.
Pri tem je še mutiral
in se začel kmalu širiti po zraku.
Zlahka je okužil občutljive ljudi.
V naslednjih petih letih
je smrtni davek "marsovske gripe"
dosegel 100 milijonov ljudi.
Ena od žrtev je bila mlada Clara Logan.
Umrla je l. 1920.
Skoraj proti koncu epidemije.
Bila je ena zadnjih žrtev.
Stara je bila 23 let.
Sem bil jaz?
Sem bil jaz eden tistih, ki so prinesli bolezen?
Morda.
Ne vem.
Še vedno ne vem.
Vedel sem samo …
… da je ni več.
Ko je Evropa začela okrevati,
so v marsovskih oporiščih odkrili velike zaloge victicita.
Vsebina oporišč vesoljcev
je bila za nas največja in najpomembnejša nagrada.
Velikanske zaloge victicita,
ki je imel za človeštvo velikanske možnosti.
lzdelki iz victicita so postali sestavni del sodobnega sveta.
Ta organska kovina z zmožnostjo zaznavanja in odzivanja
je sprožila tehnološko zlato mrzlico.
Nenehno me preseneča, da obiskovalci pogosto ne vedo,
koliko sodobnega življenja izvira iz marsovske vojne.
Mnoge izboljšave v telekomunikacijah,
tehniki, znanosti in medicini, celo pri potovanju
izvira iz tistega časa in do njih.
Kim Lafonde je odrasla v svetu,
ki uživa prednosti victicita.
Toda ključ do marsovske kode, ki ga je odkrila v pradedkovi koči,
koristnost tega napredka postavlja pod vprašaj.
Kim je morda razkrila opozorilo.
Napada še ni konec.
Moja družina je sčasoma pozabila na pradedka.
Rodila sem se devet let po njegovi smrti.
21 let pozneje sem prišla sem in odprla to omaro.
Stvari, ki se jih je naučil o vojni, so preživele.
Ostale so v tej knjižici in me čakale.
IZ GUBLJENA ZAPUŠČINA
Med preučevanjem zapiskov
je Lawrence Hard ugotovil, da je dediščina plemena Očipve
Gusu omogočila edinstven vpogled v simbole vesoljcev.
To je omogočilo razbitje marsovske šifre.
Hart je končal delo in prevedel zbrana besedila vesoljcev.
Na njegovo presenečanje, so mnoga zelo osebne narave,
celo žalostinke.
Niso podobna našim pismom in dnevnikom.
Ta znak je v besedilih najpogostejši.
Najdemo ga vedno znova.
Najbolje ga lahko prevedem kot …
GROZA
Najbolj nenavadno je besedilo iz westminstrske čaplje.
Hart je prepričan, da ni skušala napasti Londona, le opozoriti.
To so nekateri ključni simboli, ki sestavljajo besedilo.
V tej prvi vrsti
se vesoljec opisuje kot bojevnik, ki predstavlja vse bojevnike.
Tukaj piše,
da so ga zavedli, tako kot bodo nas.
Hart meni, da westminstrski vesoljec opisuje,
da so nekoč napadli tudi njihovo raso
in jo okužili z zajedavcem.
lsti zajedavec jih je vodil v napad Zemlje l. 1913, da bi okužili nas.
V nadaljevanju piše, da je davno v njihovi zgodovini
njihov planet napadla vesoljska vrsta,
katere tehnologijo je napajal ta znak.
Rastoča kovina, ki se hrani z življenjem.
Hart meni, da je nenavaden kovinski material iz tega prevoda victicite.
Victicite že dolgo priznavamo kot vrsto življenja.
Zato se vprašajte tole.
Kaj je oblika življenja, ki se polasti druge vrste,
vpliva na vedenje gostitelja, da se še bolj množi?
Kaj drugega kot zajedavec?
Točno to je victicite.
Če ima Lawrence Hart prav
in so bili vesoljci okuženi prenašalci,
prisiljeni širiti zajedavski victicite po galaksiji,
kaj potem čaka nas?
Zdaj smo mi na vrsti, da se ozremo po zvezdah,
sežemo v praznino vesolja
in razširimo zajedavca.
Kako lahko zmagaš v vojni,
če pa z vsakim udarcem sovražnika le še okrepiš?
"Hvalnica izginulim" Nery Vaughn je še vedno uspešnica.
Ta je za zadnji napad.
Piše, da za junaštvo, jaz pa pravim, da je bilo noro,
ker sem moral biti nor, da sem se vrnil.
Umrl je l. 1981 v Detroitu v Michiganu.
Gus Lafonde je umrl l. 1983.
Ni vedel za polemike, ki so jih sprožili njegovi zapiski.
Bila sva prostovoljca.
Česa sva se najprej naučila? –Nikoli ne bodi prostovoljec.
Jock Donnelly in Howard Klee sta ostala prijatelja
do Jockove smrti l. 1988. Howard ga je preživel za dve leti.
Dve punci, en fant. To bova imela.
Hughie Logan je umrl l. 1988. Bil je oče treh Clarinih otrok.
Vse življenje čakam, da se vrnejo.
Kaj pa vem? Ne verjamem, da so odšli.
Prevod: Franc Jakob Rac