În cartea doi, paralel cu ce se întâmplă în Odiseea, Enea devine centrul poveștii
și începe acum să nareze pentru gazdele sale cartagineze propriul său trecut
și ce s-a întâmplat cu el. Asta, desigur, ajunge direct la războiul troian.
Războiul troian s-a încheiat și Virgiliu
îl face pe eroul nostru Enea să vorbească despre ce s-a petrecut în trecutul său relativ recent,
acest lucru îngrozitor care s-a petrecut, căderea orașului său iubit.
Virgiliu ne oferă o răsturnare obișnuită imediat.
Nu, povestea nu este centrată pe Enea, pe măsură ce spune și spune
ce s-a petrecut, povestea se îndreaptă devreme spre acestă figură, Sinon.
Sinon este un grec pe care troienii îl întâlnesc spre finalul înfrângerii lor.
Se pare că grecii au plecat cu toții, așa că se duc afară, Virgiliu sau Enea
cu ei, și întâlnesc acest grec vagabond
care susține că a fost abandonat de conaționalii săi greci, iar când se apropie și vorbesc
cu el, văd lângă el acest cal de lemn uriaș.
În acest punct, ne întrebăm, știi, cine este acest grec?
Nu putem avea încredere în el. Ce e lucrul acesta?
Nu putem avea încredere în asta. Sinon spune o minciună așa de frumoasă
și de bine construită încât grecii o cred.
Cred că spune adevărul.
Ce le spune este că există acest malefic, iscusit Odiseu, Ulise, iar el
l-a abandonat pe Sinon. Sinon a fost dat la o parte, așa că acum
este gata să îi trădeze pe greci și să le dezvăluie secretul.
Grecii au construit acest cal deoarece au înțeles de la Atena că era
foarte supărată pe ei pentru că au furat Palladium.
Acum, ca înlocuitor, au construit acest frumos cal sperând
să nu fie adus niciodată în Troia, deoarece dacă este adus în
Troia, atunci Troia nu va fi niciodată cucerită.
Troienii ascultă asta, pare a fi adevărat, Sinon este
un foarte bun mincinos, și par să fie interesați. Acum, mai este o altă persoană, Laocoon,
care spune, nu, nu, nu, nu credeți nimic din asta.
Este o minciună teribilă. Ei bine, din mare ies șerpi care
vin și îl mușcă, reprezentat faimos în multe forme de artă din trecutul nostru.
Șerpii vin și îl mușcă pe Sinon, o, scuze, Laocoon și
moare instantaneu.
Când se întâmplă asta, troienii iau asta ca pe un semn divin, de înțeles să facă
asta, că Laocoon împotrivindu-se la toate astea se înșală amarnic, iar acum
troienii și-au sporit graba de a duce calul în interiorul orașului.
Ce se întâmplă când o fac, știm cu toții. Concentrându-ne pe Sinon o secundă,
este interesant să vedem ce se întâmplă. Ei bine, în Odiseea, gândiți-vă la numărul
de ocazii în care Odiseu minte și numărul de ocazii în care Homer pare să îl admire
pentru că o face; de asemenea, avem în cazul Atenei un fel de instigare a lui să mintă.
Este încântată când minte. Zeilor le place.
Oamenilor le place când o face. Toți sunt încântați de minciunile lui Odiseu.
Ei bine, aici avem mai multe minciuni venind
din partea unui grec. Vă puteți imagina romanii gândindu-se la
acești greci ca fiind mari mincinoși. Dar în acest caz, nu este nimic încântător
în legătură cu asta. Înseamnă distrugerea poporului despre care
povestea lui Virgiliu este cel mai interesată. Așadar, minciunile sunt cu siguranță asociate cu
grecii, dar nu sunt deloc ceva despre care zâmbim și care ne place.
Sunt lucruri teribile, teribile. În acest punct, obținem versiunea
definitivă a ceea ce se petrece la sfârșitul războiului troian, da, într-adevăr, scrisă la 1200
de ani după eveniment în relatarea lui Virgiliu. Aceasta este versiunea definitivă a ceea ce
se petrece la încheierea războiului troian, inclusiv calul troian și celelalte lucruri.
Grecii ies din cal în toiul nopții,
după ce s-a băut și s-a petrecut mult, troienii
nu sunt pregătiți pentru război și grecii au mână liberă.
Când distrug orașul, acesta este un lucru teribil, teribil, teribil.
Virgiliu îl narează în mare detaliu
și de asemenea cu multă grijă din partea lui Enea,
ce se întâmplă cu concetățenii lui, ce se întâmplă cu familia lui, ce se întâmplă
cu orașul lui. Enea trece prin toate acestea.
Parte din ceea ce este inclus în poveste, așa cum ne-o zugrăvește Virgiliu, prin
ochii lui Enea, este o idee că Enea are această figură de erou
și un erou care va fi format pe un simț central al datoriei și
de a duce lucrurile la capăt. Primul lucru pe care va trebui să îl facă
pentru a porni povestea noastră este să abandoneze Troia.
Nu se va scufunda cu corabia. Vom descoperi că asta este un lucru
ciudat în Virgiliu. În mare parte, ce se întâmplă este că Enea
e capabil să îi conducă pe oamenii săi, oameni care își pierd
toți ceilalți oameni în misiunile lor pe care le comandă au o problemă.
Marii generali romani ar trebui să se scufunde cu corabia.
Așadar, Virgiliu va începe o poveste bazată pe abandonul Troiei prin această figură
a lui Enea, a cărui abilitate centrală este „pietas”, datoria sa, abilitatea sa de
a duce lucrurile la capăt. Dar sunt, desigur, multe motive bune
pentru Virgiliu sau pentru Enea să abandoneze ceea ce se petrece.
Sunt figuri care vin și îi spun să o facă.
Avem zei divini care vin, fantome care vin și îi spun,
alte ființe umane, însăși soția sa, la sfârșit, vine și îl imploră
pe Enea să plece. Deci sunt multe premise rezonabile
incluse în poveste pentru ca Enea să plece și, desigur, o face.
Este unul minunat pe care voiam să îl indic, în cazul lui Venus,
în Fitzgerald este la rândurile 780 până la 825, 780 până la 825, și insistă pe un tip foarte specific
de influență virgiliană despre cum să prezinți scenele unui dezastru ca acesta.
Există o dovadă stranie pentru Enea că totul este pierdut.
Vă veți aminti în această parte a epopeei că Venus ridică vălul realității
și îi permite lui Enea să privească în spatele suprafeței superficiale a lucrurilor pentru a vedea
ce se petrece în structura de bază a lucrurilor,
structura cosmosului așa cum o cântă Iopas.
Când îl ridică, ce vede Enea?
Este martor al zeilor însiși în aceste forme umbrite, masivi, în aceste
forme masive, distrugând zidurile Troiei.
Acum, asta este un lucru terifiant de văzut.
Să vezi ființe umane făcând-o cu arme mari și formații uriașe, asta în sine
este îngrozitor de imaginat, dar să îți imaginezi forțele ascunse ale cosmosului
distrugând propriu-zis zidurile Troiei este profund sinistru.
Pentru Homer este furie și mânie.
Pentru Virgiliu, este un fel de amenințare existențială, întregul univers pare să opereze
cumva cu forțe din spatele scenei care uneori pot avea
rezultate sinistre asociate. Lumea lui Virgiliu este construită pe o idee
că pot exista profunzimi de forțe sinistre într-o lume de care altfel noi, ca oameni,
am putea fi complet ignoranți. Așadar, ajungem să vedem Troia cuprinsă
de flăcări, în acest sens mai larg, iar apoi îl vedem pe Virgiliu scoțându-l pe Enea.
Virgiliu îl aduce pe tatăl său cu el,
pe umerii lui și zeii săi de casă. Tatăl venind cu el poate fi aici
o frumoasă reprezentare a trecutului și tradiției lui Virgiliu, scuze, al lui Enea.
Poartă asta mai departe ca pe o povară, să o ducă mai departe cu el
și își îndrumă de asemenea fiul de mână, viitorul, cu alte cuvinte,
îl îndrumă spre etapa următoare a lucrurilor.
Destinul îl duce înainte prin fiul său, în timp ce tradiția din trecut vine cu el,
sub forma tatălui său, pe umerii săi.
Va intra atunci cu ușurință într-un nou viitor cu tatăl său și
cu fiul său? Ei bine, deloc.
Lumea lui Virgiliu este o lume care este caracterizată de întuneric.
Este caracterizată prin suprafețe mișcătoare. Aveți grijă când citiți.
Este o lume ciudată în care să intrați. A lui Homer, cred, este foarte puternic
iluminată în mare parte din timp. Vedem ce se întâmplă.
A găsi toate legăturile dintre lucrurile pe care le putem vedea, evident, este parte
din provocare. Pentru Virgiliu, există dificultate chiar
și în a înțelege ce se petrece în esență.
Va fi un nivel de suprafață, vor fi mereu alte niveluri acționând
în același timp. Asta se întâmplă pentru Virgiliu și
se întâmplă pentru noi când citim povestea. Se întâmplă de asemenea pentru Enea.
Nu va fi în control deplin al tuturor lucrurilor care se petrec
în jurul său. Este purtat de acest mare destin
spre un viitor spre care se îndreaptă, dar va fi multă
durere, zbatere și suferință pe drum, așa că fiți atenți la aceste forțe ascunse.