ОРНЕЛА МУТИ ФИЛИП НОАРЕ
ПЪРХАНЕ НА ВРАБЧИ КРИЛЦА
Сценарий: Тонино Гуера Джанфранко Мингоци
Режисьор: Джанфранко Мингоци
И като сте журналист може да пишете каквото ви падне.
Защо не напишете, че нашите дробилки дават работа на хората?
А вие, синьор Батистини, съгласен ли сте със сина си?
По мое време в реката ловихме риба.
Аз съм съпругата на покойния Дино. Може ли да вляза?
Ще ме пуснете ли вътре?
Вие...сте красива.
Така си и мислех.
Дойдох да ви благодаря.
Не, не се учудвайте.
Вие го заслужавате.
Благодаря ви, че не дойдохте на погребението.
Всяка друга на ваше място би дошла.
Това беше събитие за града.
Хората гледаха от прозорците, сякаш беше театър.
Но не бяха разочаровани.
Вие проявихте благородство.
Благодаря ви за това. - Не ми благодарете.
Не е нужно.
Не е от благородство...
То не е нужно.
Не разбирам?
Синьора...
Ще ви открия една тайна.
Никога не съм обичала Дино.
Никога никого не съм обичала.
Съжалявам ви.
Аз съм.
Извинявай, че те безпокоя,
но ти си единствения, към когото мога да се обърна.
Искам да се махна. Какво да правя тук?
Сега съм свободна.
Мога да започна да работя отново.
Знам, че не е лесно, но нали добре се справях.
Лесно се намира работа в модата.
Добро утро.
Чувствам се самотна сред непознати.
Целият град се опълчи срещу мен.
Като изгонено куче пред вратата съм.
Ето. Чуваш ли?
Не искате ли да купите този кос? Може да пее "Триумфалният марш" от Аида.
Добро утро.
Бих искал да говоря с вас, ако не сте против.
Важно е не само за мен,
а и...за вас.
Наистина ли?
Поне се надявам.
Извинете, сега май не е време?
Моля. Влезте. - Не, не, след вас.
Веднага се връщам.
За мен е удоволствие да се запозная с вас.
Бях... добър приятел на Дино.
Вие двамата в Милано ли се срещнахте? - Да, в Милано.
Работех там като модел.
Не знам как се озовах тук.
Сигурно това ви интересуваше?
Моля, седнете.
Извинете, не се представих. Аз съм Габриеле Батистини.
И съм...как да кажа...?
Богат вдовец. - Дино ми е говорил за вас.
Имате някаква фабрика? - Да, дробилка.
Знаете ли...голяма машина за раздробяване на чакъл.
Няма значение...
Не съм дошъл тук да говорим за това.
Бих искал...
Да ви помоля да ми разрешите да се грижа за вас.
Макар и малко.
Благодаря, но не разбирам причината за вашата загриженост.
Извинете...
Но предпочитам да ви кажа истината.
Много мислих за вас и...
Може да приемете предложението ми за абсурдно...
Но бих искал да заменя Дино.
Да се грижа за вас...да ви пазя.
Това не ви задължава с нищо, може да правите каквото искате.
В рамките на приличието, разбира се.
Ще останете свободна.
Няма да искам много от вас.
Вече съм стар...
Вие сте млада, знам.
Не се притеснявайте. Не моля за вашата любов.
Само малко търпение.
Търпение да ме изслушвате...
Да сте до мен...
Да слушате спомените ми.
Може би някои мои фантазии.
Само ще ме слушате- търпеливо и състрадателно.
Сладки думи, като признание в любов.
Това е просто нелепо.
Аз не ви познавам. - Не се безпокойте.
Мисля, че можете да ми се доверите.
За мен сега важното е... да си спомням.
Да си спомням и да ви разказвам.
Нищо повече. Може би...е от възрастта...
Но за мен...
Никаква любов...
не може да се сравни с разказите за любов.
Ще изпълня обещанието си, не се съмнявайте.
Вие сте красива...
Но и 100 пъти да бяхте по- красива, не бих посмял да ви докосна.
Не съм сигурна, че ще съумявам да ви слушам.
А вие интересно разказвате.
Може би, и двамата ще се отегчим.
Ако не стане, ще се откажете.
Всичко е много просто.
Впрочем...смятах да депозирам пари в банката.
Ще ви ги оставя на вас.
Не са много, но ще послужат.
Ще дойда утре вечер. Така че, имате време да размислите.
И да решите.
Нещо не е наред ли?
Ти ми кажи.
Защо не товарят камионите?
Пясъкът е още мокър. Засега си почивай.
Кой ти каза, че ми е нужна почивка?
На твоята възраст, татко...
Габриеле!
Какво правиш тук? Какво има?
Казаха ми, че си ядосан.
Децата ти бързат да ме пратят на почивка.
Те са загрижени за теб.
Уважението е едно нещо...
Но да ме карат само да подписвам документи ...
е съвсем различно нещо.
Твърде рано ме отписаха.
Ще им покажа къде е собственика.
Моля те, намери ми парче пемза.
Няма начин да се намери пемза тук.
А ти се постарай!
Ето една! И е толкова груба.
Изтрий ми петите.
Мислиш, че ще помогне?
Когато бях млад, вадехме камъни пемза от реката.
И си триех мазолите...
Беше ме срам да ме видят момичета с такива мазоли.
А от мен защо не се криеше?
Може би, защото имах сериозно намерение да се оженя за теб.
Аз съм. - Влезте.
Благодаря ви.
Това ми е за първи път.
Имам богат опит, но...
Но нищо подобно никога не ми се е случвало преди.
Нито на мен.
Пеят ли?
Да, много.
И пърхат с крилата си.
И хвърчи перушина.
Това е времето им за любов.
Искате да ми разказвате вашите истории в спалнята?
Не, нито в спалнята, нито в леглото. И не днес.
Да кажем...
Някой друг ден.
Бързате ли? Направих малко чай.
Не си тръгвайте веднага.
Добре.
Съгласен съм. Ще пия чай и после...ще си отида.
Сега нищо не мога да си спомня. Абсолютно нищо.
Захар, мляко, лимон?
Мляко.
Моля.
Благодаря ви.
Реших да дойда, защото не можах да реша...
Всъщност, приготвих ви изненада.
И не съм сигурен дали ще я приемете.
Бих искал да ви дам един подарък.
Но ако не ви хареса: не казвайте "благодаря".
Само ми кажете дали сте съгласна...
или не.
Искате ли да живеете тук? Домът ще е на ваше разположение.
Никой не живее в него.
Този дом е мой каприз.
Купих го преди няколко години.
Когато бях млад, често работих тук за бившите собственици.
Харесваше ми да ги гледам.
Да виждам живота им.
Как живеят богатите.
Криех се в храстите... Всяка вечер...с часове гледах в прозорците.
Бихте ли искали да хапнете?
Знаете ли защо искам да живеете в този дом?
Той ще бъде рамката на моите разкази.
Кралски каприз, нали?
Но малко детински.
Колко време превивах гръб...
Този лукс е награда за последните ми дни.
Моите спомени...тук...
И вие, слушайки ги.
И какво искате от мен в замяна?
Искам да споделя една тайна с вас...
Тайна на тайните ми.
И защо точно с мен?
Защото вие не сте от тези, които се влюбват, Силвана.
Откъде знаете това?
Седнете.
Всъщност, седни.
По- добре на "ти".
Седни тук, близо до мен.
Или може би там, ако искаш.
Аз съм тук, до теб, пълен с желания.
Ще възкреся предишния си живот, но с неохота.
Защото ... Проблемът на един старец...
Или, може би, нещастието...
че живее с въображението си, вътре в облака на спомените си.
Такава нощ предразполага за признания.
Може би ще започнем... от последната среща.
Преди около 3 години.
Беше като чудо, защото бях се вече примирил. И изведнъж...
Бях при моя приятел...
Там се веселиха младежи.
Въеднага се качихме в кабинета.
Приятелят ми искаше да ми покаже нов бинокъл.
Той ги имаше в изобилие.
Тази нощ обаче, той не остана с мен.
Макар че, обикновено, прекарвахме цели нощи пред телескопа...
в гледане на звездите.
И двамата бяхме страстни астрономи.
Добър вечер. - Добър вечер.
О, не! Ако искате да видите нещо, направете така.
Благодаря ви. - Сега можете да видите.
Астрономията е увлекателна, нали?
Тя ви позволява въображението да скита...
на хиляди километри разстояние, дори милиони мили...
много светлинни години.
Да.
Ето например...
Точно сега... гледам Полярната звезда. И...
И аз...
мисля, че точно сега ...
има хиляди и хиляди моряци...
и овчари, които я гледат.
Точно в този момент.
Никога не нося бикини.
Това ми дава възможност да се движа с по-голяма лекота.
Рискът ме прави по-предпазлива, по-подозрителна.
И пак гледам звезди... Или това, което предполагам, че са звезди.
Докато очите ми се затварят... от вълнение.
Сигурен съм, че Богородица сама разкъса собственото си лице
за да не видят безобразието.
Не. Направила го е, защото е остаряла.
Колко красива е била някога? - Да.
Като дете идвах често, за да я гледам.
Може би заради нея станах свещеник.
Ало?
Ти ли си?
Стана ли вече? Ти си страхотен!
А каква е работата? Благодаря.
Виждаш ли... да напусна веднага...не мога.
Сега съм заета с нещо.
Често казано: сама не знам.
Засега не мога... Не! Не съм променила решението си!
Просто малко ще се забавя.
Какъв е той?
Трябва да е около 30.
Тъмнокос. И има такъв глас...
В леглото?
Никога не съм изпитвала такова нещо.
Да, подарява ми това-онова.
Две малки птички.
Луда ли съм? Да, малко.
Само колкото е нужно. Не, хайде! Шегувам се!
Само как го чакам...
Вслушвам се да чуя стъпките му пред вратата.
Извинявай. Чао. Съжалявам.
Защо искаш да дойдеш? Какво се е случило?
Къщата е твърде голяма.
Това ме плаши.
Когато дълго не идваш, не се чувствам спокойна.
Освен това, имам желание да чуя нова история.
Не, съжалявам. Днес не мога. Виж утре...
Не, днес наистина не мога.
Силвана...
Силвана...?
Скъпи Габриеле, реших да прекъсна нашето споразумение.
От сега нататък, вече не искам да завися от теб
като измислена любовница, която посещаваш
когато истинския ти живот позволява.
Трудно ми е да се разделя с твоя глас...
Историите ти са сън наяве. Сънувам ги с отворени очи.
Реалност, измислена, въображение или спомен...
Не знам...Беше ми добре, много добре.
Когато ми разказваше историите си, чувствах, че говориш за мен.
Разбирам, че съм все още обичана от теб...
повече, от която и да е от онези жени.
Защото ти ми ги донесе, ти си ги припомни за мен и с мен.
и ти ги върна към живота. Но, сега ми липсват реалните неща...
тихи стъпки в къщата, мъжки ласки.
Твоята любов е изискана, но нереална....
Твърде високомерна за дребните неща в живота.
Но аз съм сама. Уплашена съм...
Студено ми е. Заминавам.
С удоволствие си представям как четеш това писмо, елегантен и тромав.
И изведнъж разбирам, че ми липсваш. Силвана.
Кога е следващият влак за Милано?
Още е рано. След 4 часа.
И нищо преди това?
Е? Няма ли да излезеш от колата. - Да, идвам.
Ще успеем. - Хайде, да вървим!
Силвана...
Това е хубав филм. Току- що започна, влезте.
Махайте се! Завинаги!
Махайте се от рая.
Поискай Неговата прошка. - Бог това няма да прости.
Вън!
Какво се случи? - Тези млади хора карат като луди.
Готово. Вдигайте!
Махай се! Няма нищо за гледане.
Решили са да умрат заедно... Кой знае? От любов...
Бавно!
Вдясно. Преместете надясно!
Да живее булката и младоженецът. Най-добри пожелания...
Луиза...Марио...
Най-добри пожелания...На всеки радост... Най-добри пожелания...
Защо избяга? Дори не се сбогува.
Написах писмо.
И оставих... почти всички пари.
Искаше да си отидеш? - Да.
Защо се върна?
Може би, заради твоите истории.
Поиска ми се да знам...
Исках да знам какъв ще е края им.
Отидох до близкия град, за да гледам опера.
Даваха "Севилският бръснар".
Пристигнах късно. Тя вече беше започнала.
Театърът беше препълнен.
Ти беше там. С Дино.
Беше облечена в червена рокля и беше великолепна.
Но ми се стори, че не си щастлива.
Беше притеснена, не зная.
Опитах се да не ви гледам... И точно тогава....
Не! Ти си тук, за да ми помогнеш да си спомня.
Ако искаш да си отидеш, трябва само да ми кажеш.
Но ме предупреди...
за да се погрижа за бъдещето ти.
Благодаря ти. - Ти си млада.
Трябва да излизаш.
Не може винаги да си вкъщи и да чакаш.
Защо не отидеш в града?
Можеш да вземеш автобус, влак... Да си купиш нещо.
Може би... Рокля или обувки.
Трябва да изглеждаш елегантно.
Ако не излизаш и не се обличаш по модата...
няма да срещнеш истинската любов.
Искаш ли да прекараш времето си в слушане на минало...
което се е случило преди много години?
Не искам да ти бъда надзирател.
Хайде да заминем заедно.
Не. Предпочитам да те чакам тук.
Синьорина!
Почакайте!
Извинете, госпожице.
Забравихте старите си обувки. Не ги ли искате?
Не. Изхвърлете ги. Не ми трябват.
Новите са много удобни.
Но благодаря за безпокойството.
Мога ли да ви придружа? - Не ви ли очакват в магазина?
Да, но могат да се справят без мен.
Освен това, аз обслужвам клиентка.
Още ли вървите след мен. - Да, нали ви казах...
Винаги съм в услуга на клиентите си, особено ако са красиви като вас.
Автобусът няма да дойде скоро. - Чудесно. Нека да се поразходим.
Магазинът е в обедна почивка. Съгласна ли сте?
Добре. - Да вървим.
Да те закарам ли, татко?
Идваш от моста? - Да?
Идвам с вас.
За първи път ви виждам в камион.
Вярно. Трябваше да уредя нещо.
Трябва да отида при каменоделеца Кътър, в Pietracuta.
По път ти е, нали?
Ето го! Ето го морето!
Морето!
Спиш ли? - Не. Примижавам от светлината.
Да се изкъпем, а?
Не си нося бански.
Много хора сега плуват голи.
Да не си си въобразил нещо?
Да, не го отричам.
Нещо приятно.
На колко години си? - 23.
Ти си млад. - Ти също.
Такова още не ми се е случвало.
Трябваше да си тръгна.
Кога пак ще те видя?
Не казвай нищо повече и си върви.
Но аз искам да остана с теб.
И аз искам по- скоро да се прибера вкъщи.
Тогава...ще те изпратя.
По- добре да се беше извинил?
Виновен ли съм, че ми харесваш?
Имаш ли си приятелка?
Да, две. Но те не ми трябват.
Довиждане.
Ти къде отиваш?
С теб, ако не кажеш, че ще се върнеш.
Може и да се върна, но само за да поплувам.
На кутията е телефонният номер на магазина.
Казвам се Сандро.
Умори ли се? - Малко.
Дай на мен. Ще приготвя ваната. - Благодаря. Добра идея.
Чакаше ли ме?
Може ли? - Влез.
Изстудих го.
Да пием наздравица. - За какво?
Имам малка новина. Надявам се, ще те зарадва.
Оставам тук...За известно време.
Всички мои се разотидоха.
Ще ми измиеш ли гърба?
Днес е твой ред да ми разкажеш нещо.
Нямам нищо за разказване.
Как така? Цял ден те нямаше.
Съвсем нищо ли не се случи с теб?
Ти си този, който разказва истории.
Не съм аз. Имаме споразумение.
Ти си права.
Докато те нямаше днес си спомних една история,
която се случи с мен един летен ден, в Римини.
Работех в Римини, когато бях млад.
Една красива сутрин...
тиха и спокойна.
Връщах се вкъщи... и когато минавах през площада,
Забелязах една дама, която излизаше от магазин.
Една млада жена.
В модерни, красиви обувки.
Беше ясно, че току-що ги е купила,
защото вървеше...
сякаш летеше из въздуха.
Роклята й беше плътно около бедрата. Сякаш ме удари светкавица.
Гледах я, тя продължаваше да върви пред мен.
Последвах я по целия път до гарата.
Отидох с нея до брега на морето и после до плажа.
Говорихме малко...
после я прегърнах в сянката на една колиба,
Беше облечена в тънка бледо зелена блуза.
И над нея, перлено сиво яке.
Наоколо нямаше жива душа...
Само се чуваха последните лястовици. Мисля, че бяха врабчета.
Издаваха слаби звуци. Остри! Високи!
Правихме любов прави, без дори да си свалим дрехите.
И тя ми каза...
че никога не е изпитвала... такова чувство.
Защо ме гледаш така?
Изплаших ли те?
Не ти.
Твоята история.
И как свършва историята?
Сложи халата. Или ще настинеш.
Вече не помня.
Добре е, че се върна.
Страхувах се, че ще избягаш отново.
Не е вярно, помниш.
Просто не искаш да ми кажеш края.
Ще е тъжен, както всичко останало в миналото.
Все едно, кажи ми. Моля те.
Следващият път, когато я видях, беше още по-прекрасно.
Дойде сутринта рано.
И веднага се хвърлихме във водата.
По това време никой не се къпеше.
Когато я придружих до автобуса, беше още рано.
Автобусите бяха пусти...
Влязохме в един от тях... и там отново се любихме.
Какво преживяхме с нея...
Стори ми се, че плачеше от щастие.
А колко красива беше...
Помня го, сякаш се беше случило вчера.
Дори капките вода, стичащи се по прозореца.
Дъжд не валеше, и все още се чудя откъде бяха капките.
Тези капки вода често се връщат в сънищата ми.
Различни, понякога тъжни...
Но тези сънища...никога не са лоши предчувствия.
Напротив, прибавят ми сила.
Може би само малко, но ме успокояват.
От време на време, и аз имам такива сънища.
Искам да кажа, мечтите ми, които се повтарят.
Вече съм свикнала.
Добри или лоши са?
Просто си мечтая.
Но за мен те са мечти. Не могат да се сбъднат.
Те идват и си отиват. Понякога ги забравям.
Това са мечти в сънища.
Но знам, че те нещо ми казват.
Те са като предупреждения.
Не отиват на якето.
Ще трябва да се сменят.
А може ли?
Разбира се, ще се върнеш в града и си намериш други, които да ти подхождат.
Още утре иди.
Не. Не утре - Утре, да.
Или ще бъде късно.
Защо късно? Какво искаш да кажеш?
Твърде късно, за да ги смениш. Спи сега.
Някой...Някой вече знаеше, че това ще се случи.
Някой?
Кой? Не разбирам.
Няма значение. Друго е важно.
Аз заминавам.
Къде?
Далеч, в родното ми място.
Работата в магазина приключи.
Днес е последният ми ден.
А аз?
Ще си спомняме един за друг.
Защо не ми кажеш, че ще се върнеш?
Защото няма да е вярно.
Прегърни ме!
Защо не казваш "Ще се върна"?
Бих ти отговорил: "Защото не е вярно"
И ще добавя, всичко приключи.
Но знаех, че не е така.
Усещах сълзите й под пръстите ми.
Дребни, безброй, като мравки.
Казах й, че трябва да види тези сълзи.
Тя се върна вкъщи с автобуса.
И аз, в ден като този, приключил с работата...
Бих отишъл при нея.
Каза ми, че в нейното село
има голям площад, и фонтан.
Бях там и го знаех.
Знаех, че живее в голям дом... наоколо с парк.
Отидох и се обадих веднага, за да излезе при мен.
Върви.
Обади се!
Току-що пристигнах. Аз ли да дойда, или ти ще излезеш?
Да, да.
Но...ти...Значи ти...?
Не! Просто знам как стават тези истории.
Не знам как си го направил.
Или просто е съвпадение.
Харесва ли ти?
Добре ли изглеждам?
Никога не съм виждал по-красива жена.
Ти си по-красива от всеки разказ.
Ще ми липсва гласа ти.
Понякога...Останала сама, затворила очи...
Дори когато те нямаше... ...Можех да чуя гласа ти.
После, сама си измислях и си разказвах истории.
В тях аз бях жената на твоята любов.
Да, ревнувах те. Ревнувах като всяка жена.
Чаках с биещо сърце звука от стъпките ти.
Исках да целувам бръчките ти.
Просто исках ласка от тези изящни твои ръце.
А сега си върви!
Нямам какво повече да ти разкажа.
Къде беше вчера? - Отидох да си купя билет.
Когато си заминеш, ще отида на екскурзия.
Сбогом.
Нима тази страшна дума можах да я кажа?
Прощавай.
Все някога идва краят.
Затвори си очите.
И чуй моята история...
Историята...на едно момиче, което умееше да слуша.
Да изслуша всичко до края.
До самият край!
Моя любов!
До самият край!
Защо не се откажеш от това пътуване...?
Или ме вземи със себе си.
Завинаги!
английски субтитри: marooned2 & Knappen, KG
Български субтитри: Emso