Из цялата Слънчева система бушуват впечатляващи бури.
WWW.KOLIBKA.COM
Наученото за времето на другите планети
промени това, което смятахме за възможно.
От корозивни облаци...
Ако скачате през облаците на Венера, няма да остане много от вас.
... до глобални прашни бури.
На Марс цялата атмосфера откача и бурята поглъща цялата планета.
На Земята няма подобно нещо.
Бури открити на неочаквани места...
Това е луна, която изглежда така.
Как се получават тези образувания на една луна?
... и изградени от странна материя.
На повърхността падат проливни дъждове, но не от вода, а от течен метан.
Извънземното време прави проучването трудно.
Виждайки как небето става все по-тъмно и по-тъмно,
започнахме да осъзнаваме, че това е лошо.
Но могат да ни научат на много неща.
Отваря нови възможности за времето.
Какво захранва тези екзотични бури, вилнеещи из Слънчевата система?
И как оформят съдбата на планетата?
Гледате "Слънчевата система: Бурни светове" по NOVA.
Филмът съдържа образи от космически мисии и компютърни образи.
Средата на лятото.
Заражда се буря.
Освобождава пороен дъжд.
Създава потоци оттичащи се в бурни реки..
... и огромни езера.
Това е единственият свят в Слънчевата система,
където дъждовни бури заливат повърхността.
Единственият свят, освен Земята.
Тук, на повече от 1,3 млрд. км от Слънцето,
се намира най-голямата от луните на Сатурн.
ТИТАН
В известен смисъл, Титан е по-сходен със Земята
от което и да е друго място в системата.
Но при близък поглед ще открием, че е коренно различно.
Повърхностната температура на Титан е около -185°С.
Прекалено студено за течна вода.
Изумителното е, че дъждът, който пада от небето на Титан и пълни езерата,
на Земята се среща като запалим газ.
Метан.
Титан е свят оформен от извънземни бури и не е единствен.
Изумително е, че в Слънчевата система виждаме климатични модели,
които ни изглеждат много познати.
Но има и бурни екстремности.
Някои от бурите са супер уголемени версии на земните бури.
Колкото повече проучваме, толкова по-странно и чудесно време откриваме.
Почти всяка планета с климат си има странности,
с които ни изненадва.
Какво създава разнообразието от бурно време в Слънчевата система?
Свикнали сме с нашето специфично време,
но на тези бурни светове има толкова различни неща.
СЛЪНЧЕВАТА СИСТЕМА
БУРНИ СВЕТОВЕ
Когато чуя думата "време", получавам спомен
как стоя на полето като дете.
Когато вятърът се усили и небето потъмнее, знаеш, че ще завали.
И ще бъде чудесно.
От извисяващи се гръмотевични бури,
до бушуващи вихрушки
и задушаващи прашни бури,
нашата атмосфера е неспокойно място.
Но каква е причината за този хаос?
Подобно на всички планети, Земята е огромно кълбо носещо се из космоса
и затопляно от Слънцето.
Всъщност е доста просто.
Поради сферичната форма на планетата, е трудно да се затопли равномерно.
Като начало, едната половина на Земята винаги е на тъмно,
нощната страна на планетата.
Някои части, като екватора, получават повече слънчева светлина от полюсите.
Това създава енергиен дисбаланс.
Тъй като Земята има атмосфера,
обвивка от свободно движещи се газове,
може да пренася топлината от горещите към студените места
в опит да поправи този дисбаланс.
Без този кръговрат на енергията,
нямаше да го има разнообразното време, което виждаме около себе си.
Вятърът, дъждът и мълниите са странични ефекти
от балансирането между топло и студено в атмосферата.
А каквото важи тук, важи и на други места.
Където има атмосфера, има и атмосферно време,
без значение колко различна е атмосферата от земната.
Някои са по-плътни, други по-разредени,
изградени са от различни неща
и всичко това води до шантави климатични системи,
които са различни из Слънчевата система.
За да видим това извънземно време в огромната Слънчева система,
се отдалечаваме от нашата звезда.
Минаваме покрай толкова малка планета и толкова близо до Слънцето...
МЕРКУРИЙ
... че няма никаква атмосфера.
Стигаме до планета, удушена от атмосферата си.
ВЕНЕРА
Венера изглежда толкова красива на нощното небе,
Блестяща, чиста и бяла, изумително красива гледка,
но има толкова противна среда.
Гледайки от орбита, не можем да видим повърхността на Венера.
Вместо това, виждаме само безкрайни и плътни облаци,
които напълно скриват планетата.
В миналото мислехме, че облаците на Венера вероятно са от вода
и там може би е приятно.
Когато получихме данните от космическите апарати,
открихме, че не са от вода, а от сярна киселина.
Облаците на Венера са изградени от силно концентрирана сярна киселина.
Едно от най-корозивните вещества, които познаваме.
Ако скачате през облаците на Венера, няма да остане много от вас.
Но ако можехме да издържим на киселината и преминем през облаците,
ще открием призрачно спокоен пейзаж...
налягане: 92 атмосфери
...но с атмосферно налягане над 90 пъти по-силно от земното.
Въпреки че не го осъзнаваме, въздухът има тегло.
Гравитацията го задържа, както всички нас.
На Венера, където атмосферата е толкова плътна и масивна,
всичкия този въздух създава огромно налягане.
Ако се озовете на повърхността на Венера,
почти моментално ще бъдете смазани.
Но ако някак си оцелеете и решите да се разходите, ще бъде изтощително.
Атмосферата е толкова пълна, че все едно вървите през меласа.
Повърхността на Венера е сравнима с дъното на земните океани,
но с една ключова разлика.
С около 480°С, това е най-горещата планетарна повърхност
в Слънчевата система.
И виновникът отново е екстремната атмосфера.
Въглеродния диоксид и други молекули могат да абсорбират и излъчват топлина.
В достатъчно големи количества действат като планетарно одеяло,
задържащо топлината върху планетата.
Нарича се парников ефект.
Плътната атмосфера на Венера се състои от 96,5% въглероден диоксид.
Дори 0,04% СО2 в нашата атмосфера е достатъчно,
за да предизвика климатична криза в нашия свят.
Може да си представите колко е зле на Венера.
Екстремният парников ефект на Венера я прави по-гореща от Меркурий.
Поради тази причина, това, което открихме там, е толкова необикновено.
Нещо, което прилича на извисяващи се покрити със сняг планини.
планините Уосач, Юта
Поколения наред само гадаехме какво има под облаците на Венера.
Но благодарение на радарните снимки от орбиталния апарат Магелан на НАСА,
вече имаме подробни карти на повърхността.
Тази снимка е направена от Магелан и виждаме планината Максуел.
Това е най-високата област на Венера.
Забелязваме, че повърхността около образуванието е тъмна,
но в центъра, при планината Максуел, е много по-ярка, почти бяла.
Не очаквахме да открием толкова светли области по върховете на Венера.
планинска верига Максуел
Когато видим тези снимки, веднага си представяме покрити със сняг планини.
връх Скади най-висока точка: 11 687 м
Предвид условията на Венера, снегът е невъзможен.
На места е толкова горещо, че повърхността свети,
подобно на метал излизащ от пещ.
На Земята чакате нощта, за да се разхлади,
но на Венера не става така.
Температурите не падат през нощта.
И ако се движите от екватора към полюсите, не става по-студено,
защото плътната атмосфера разпределя топлината.
Това е свят, където няма място за сняг.
Единственият начин да се охладите е да изкачите планина.
Феномен, на който ние също можем да разчитаме.
Знаем, че трябва да си вземем яке, ако ще изкачваме планина.
Причината е, че там е по-студено, но защо?
Когато се изкачваме има по-малко въздух и по-малко налягане.
С намаляване на налягането, намалява и температурата.
Докато се изкачваме,
пресичаме граница, след която водата замръзва.
Наричаме я "снежна линия".
Снежната линия на Венера предполага, че нещо може би замръзва.
Но дори най-високите й върхове са твърде горещи, за да е вода.
Това ни насочва към вещества, които се втвърдяват при по-високи температури.
Вместо вода, може да е нещо такова.
Това е галенит, познат още като оловен сулфид.
На Земята е в твърдо състояние, както виждате,
но на Венера може да е твърд само във възвишенията.
Дълбоко в долините на Венера е достатъчно горещо,
за да може вещества като оловния сулфид да се изпарят
и да бъдат понесени от вятъра.
Докато ветровете брулят върховете на планината Максуел,
температурата пада достатъчно,
за да може веществата да замръзнат от въздуха.
При 440°С, атмосферата на Венера може да покрива върховете не със сняг,
а с метална скреж.
Все още не сме сигурни дали металната скреж може да обясни
ярките области по върховете.
Много неща не знаем за Венера,
защото не сме изпращали сонда на повърхността от 1980-те.
Изумително е, че нещо такова би могло да се кондензира
по върховете на Венера.
Когато обмисляме вероятността за метална скреж на Венера,
звучи налудничаво, но е така само за нас, земляните.
При различна атмосфера се образуват различни феномени и климат.
Напускаме този смазващ свят...
... и се отправяме в търсене на атмосфера,
която е почти противоположност на Венера.
ЗЕМЯ
За да я достигнем, задминаваме нашата планета.
Задминаваме и две луни с форма на картоф,
обикалящи около другия ни съсед.
Фобос
Това е атмосфера, над 10 000 пъти по-разредена от този на Венера.
МАРС
Без почти никакви облаци,
не ни е необходим радар, за да видим марсианската повърхност.
Снимките изпратени от сондите предполагат, че някога е валял дъжд.
Тези снимки показват, че Марс е покрит с образувания,
които сякаш са създадени от течаща вода.
Много е трудно да се запази топлината при толкова разредена атмосфера
и със сигурност няма достатъчно топлина за течна вода.
Ако някога Марс е бил дом на езера и реки,
трябва да е имал много по-плътна атмосфера.
В началото на 2000-те видяхме намеци, че някога е имало течна вода на Марс
благодарение на нашите сонди, но нямахме доказателство.
Целта на роувъра Марс Експлорейшън беше да следва водата.
Пет, четири, три, две, едно, старт на двигателя
и излитане на ракетата Делта с Опортюнити
в мисия за разкриване на тайните на съседната ни планета.
Бях на 16 години, когато бяха изстреляни Спирит и Опортюнити,
но имах невероятна възможност чрез една програма
да присъствам в Лабораторията по реактивно движение на НАСА,
когато роувърите се приземиха.
Бях в стаята с екипа, когато Опортюнити кацна на Марс.
Беше най-невероятното изживяване.
Два роувъра, наречени Спирит и Опортюнити,
бяха изпратени на срещуположни страни на червената планета
в търсене на доказателство, че сухия пейзаж на Марс
някога е бил воден свят.
На пръв поглед Марс не изглежда много динамично място.
Със средни температури на повърхността от -62°С
и атмосфера с плътност едва 1% от земната,
Марс е смразяваща пустиня.
Обикновено приемаме Марс за мъртъв свят,
но виждаме промени на повърхността с времето.
Странни застъпващи се линии,
често широки десетки метри и простиращи се на километри.
За разлика от повечето марсиански образувания, тези не са реликви.
Виждаме да се появяват и да изчезват.
Какво представляват тези странни променящи се модели?
През януари, 2004 г.
Спирит и Опортюнити започнаха да проучват Марс.
Спирит кратер Гусев, 04.01.2004 г.
Опортюнити равнина Меридиани, 25.01.2004 г.
Но не се очакваше мисията им да продължи дълго.
Марс е покрит с прах, който прониква навсякъде,
включително в слънчевите панели на роувърите.
Докато слънчевите панели ставаха все по-прашни,
захранването на роувъра ставаше все по-слабо
и накрая просто щяха да престанат да функционират.
Екипът се надяваше да издържат поне три месеца, но издържаха повече.
Захранване на Спирит:
05.01.2004 г. - 100% 21.02.2004 г. - 95% 04.04.2004 г. - 70%
Но с течение на месеците енергийните нива продължаваха да падат.
07.07.2004 г. - 53%
Наистина вълнуващо беше, когато наблюдавайки спада в енергийните нива,
изведнъж видяхме как се повишиха.
10.03.2005 г. - 96%
Захранване на Опортюнити:
04.01.2004 г. - 100% 04.05.2004 г. - 80% 11.11.2004 г. - 99%
Възстановиха се почти колкото при кацането.
На снимките изглеждаше, че слънчевите панели са почистени.
Все едно сме наели почистваща фирма и сме ги пратили на Марс.
камерата на Спирит 25.06.2005 г.
Най-накрая камерата на Спирит забеляза улика за случващото се.
13.07.2005 г.
Под следобедното слънце,
затоплянето на марсианската повърхност създава извисяващи се вихрушки.
Могат да достигнат километри височина.
Прашни дяволи.
Представям си, че би било ужасяващо да стоиш на повърхността
и да гледаш как един от тези прашни дяволи идва към теб.
Може да си помислим, че към роувъра идва торнадо,
което ще го вдигне, завърти и направи ужасяващи неща.
Но всъщност марсианската атмосфера е много разредена
и ако през вас мине прашен дявол, едва ще го усетите.
Въпреки че прашният дявол не може да ви вдигне,
със сигурност може да вдигне праха.
Смята се, че когато тези вихрушки минали над роувърите,
засмукали праха от слънчевите панели като прахосмукачка.
И така мисия с очаквана продължителност от едва няколко месеца,
била удължена отново и отново.
Опортюнити 2010 г.
Опортюнити 2014 г.
Но почистващата сила на прашните дяволи не действа само върху роувърите.
Докато се движат, тези огромни вихрушки засмукват прах от повърхността,
разкривайки по-тъмния скален слой отдолу.
Оставят толкова големи следи, че се виждат ясно от космоса.
Линиите не са създадени от марсианци.
Виновникът е марсианската атмосфера.
Прашните дяволи може да създават следите,
но нещо друго ги изтрива.
Подобно на Земята, Марс има наклон, който създава сезони.
В едното полукълбо е лято, а в другото е зима.
И без океани и плътна атмосфера, които да разпространяват топлината,
се получава екстремна температурна разлика.
И тук праха влиза в действие.
Когато в южното полукълбо започне лятото,
по-топлите температури задвижват по-силни ветрове,
които вдигат прах във въздуха.
Прахът абсорбира слънчевата топлина и затопля околния въздух.
Това още повече засилва ветровете, които вдигат още прах.
Накрая се образува буря.
Тя заличава следите от прашните дяволи.
И тези бури могат да се слеят и да станат толкова големи,
че обгръщат цялата планета.
Понякога блокират до 99% от слънчевата светлина,
която захранва слънчевите панели на роувърите.
През месец май 2018 г. Опортюнити все още беше активен,
но започна да се образува буря.
Само за няколко дни виждахме как небето става все по-тъмно,
преди да осъзнаем, че положението е лошо.
До края на седмицата знаехме, че това е най-лошата буря до сега.
Знаехме, че вероятно ще изгубим контакт с роувъра
и за това го изключихме.
Просто чакахме.
Поради слабата гравитация на Марс
пясъкът може да остане във въздуха месеци наред.
Накрая, при толкова малко светлина стигаща до повърхността,
температурните разлики, които подхранват бурята намаляват.
Това отнема енергията й и праха най-накрая сляга.
До края на 2018 г., дори след разчистването на марсианското небе,
нямаше сигнал от Опортюнити.
И при върлуващата зима, беше малко вероятно електрониката да е оцеляла.
На 13-и февруари 2019 г. НАСА обяви мисията за приключила.
Знам, че звучи странно, защото е робот,
но чувството е същото, когато загубите ваш близък.
Когато кацнаха, бях ученичка в гимназия,
а когато мисията Опортюнити приключи, вече бях в колеж, писах докторантура
и бях наета от НАСА да работя за същата мисия,
която ме вдвъхнови като ученичка.
Изпратен на Марс в търсене на древни доказателства за вода,
Опортюнити не само постигна, но и надхвърли очакванията.
Оцеля над 14 години благодарение на марсианския климат.
Въпреки различията, Венера и Марс имат едно общо нещо.
Техният климат е захранван от слънчева енергия.
Но отвъд Астероидния пояс...
ЦЕРЕРА
... подвластен на планетата джудже Церера,
влиянието на Слънцето отслабва.
Въпреки това следващата планета, която ще посетим е бурен свят...
... в най-големите мащаби.
ЮПИТЕР
Ако пристигате на Юпитер с космически кораб,
ще бъдете зашеметени от гледката.
На първо място е размерът.
В Юпитер може да поберете 1300 планети като Земята.
Може да поберете всички планети от Слънчевата система в Юпитер
и ще остане още място.
Юпитер е газов гигант,
на който има бури по-големи от Земята.
От 2016 г. космическата сонда Джуно на НАСА
проучва тази колосална планета...
ДЖУНО НАСА
... и откри, че времето там никак не е спокойно.
Гръмотевичните бури на Юпитер могат да създадат мълнии
десет пъти по-енергични от земните.
Повечето проблясъци се намират под плътен слой амонячни облаци.
Но най-мощните бури се освобождават,
бушувайки на границата на космоса.
Мащабът на юпитеровите бури може да е труден за възприемане,
но Джуно откри, че честотата на мълниите е забележително сходна
с тази в гръмотевичните облаци на Земята.
Странно е, че мълниите са толкова обичайни на Земята,
а ни отне векове, за да разберем как функционират.
Субстанцията отговорна за гръмотевичните бури на Земята е водата.
Мълнията се формира в резултат на сблъсъци
между ледени частици и водни капки.
Докато водните капки се движат нагоре
и се сблъскват с падащите надолу ледени частици,
те обменят електрически заряд.
Получава се освобождаване на заряд от върха към дъното на облака.
Докато този заряд става все по-голям,
атмосферата не може да го задържи.
Когато това се случи, може да потече електрически поток.
Една единствена мълния е толкова мощна,
че нагорещява околния въздух повече от повърхността на Слънцето.
река Колорадо Аризона
Как може облаците да създават толкова много енергия?
През цялата ни история сме се страхували от мълниите,
но движещата им сила е водния цикъл.
Слънцето затопля водата,
тя се превръща в пара, издига се в атмосферата,
охлажда се и се превръща във водни капки в облаците.
Интуитивно разбираме доста добре какво се случва.
Когато намокрим ръката си усещаме студ, защото водата отнема енергия.
Водните молекули се разбиват, превръщат се в пара и политат.
Изпаряването на водата изисква енергия,
независимо дали е от нашите тела или от слънцето.
Когато водата се превръща от течност в газ, съхранява тази енергия.
И когато се превърне отново в течност под формата на облаци,
освобождава тази енергия в атмосферата.
Невероятно е, че един малък облак, който виждате да се носи на небето
толкова елегантно и мирно,
всъщност е резултат от освобождаване на огромно количество енергия,
равняваща се на стотици тонове тротил.
За една обикновена гръмотевична буря,
освободената енергия се равнява на ядрен взрив.
Това огромно освобождаване на топлина прави облаците толкова бурни
и причинява безбройните ледени сблъсъци...
... захранващи мълниите.
Няколко мисии до Юпитер засякоха вода в атмосферата.
Но планетата получава едва 4% от светлината, която Земята получава.
Твърде малко енергия, за да обясни свирепите гръмотевични бури.
обсерватория Джемини Хавай
Но инфрачервената светлина разкрива друг източник на енергия.
Юпитер излъчва топлина почти два пъти повече,
отколкото получава от Слънцето.
Юпитер бавно се охлажда и винаги го е правил.
Докато се охлажда, целия газов гигант бавно се свива.
Докато се свива, освобождава енергията останала от раждането му.
Това е достатъчно, за да захрани колосалните бури.
Тази вътрешна топлина означава,
че водата, която захранва земните бури, захранва и бурите на Юпитер.
Водата се издига под формата на пара
пренасяйки топлина от вътрешността на планетата...
... докато не достигне място под амониевите ледени облаци...
... където се охлажда достатъчно,
за да образува водни капки и ледени кристали.
Освободената от кондензиращата вода енергия
захранва бесни гръмотевични бури.
Тъй като Юпитер има толкова много вътрешна топлина опитваща се да избяга,
на някои места бива освободена достатъчно енергия чрез конденз на вода
и ледените кристали биват тласнати нагоре към ледените облаци.
Тук амонякът действа като антифриз.
Това позволява на буреносните облаци да достигат до 56 км височина
и на мълниите да удрят при температура от -100°С.
Юпитер и Земята може да са раздалечени,
но и двата свята приютяват мълниеносни бури захранвани от водата.
Намирам за много интересно това, че на толкова различна планета
атмосферното време се образува по същия начин като на Земята.
Но в Слънчевата система има още едно място
с време, което е още по-сходно с нашето.
Интересното и вълнуващото е,
че течността, която циркулира, не е вода.
За да го открием, изминаваме още 640 млн. км по-далеч от Слънцето
и се натъкваме на друг газов гигант.
САТУРН
Но не това е нашата дестинация.
Около Сатурн обикалят изумително разнообразие от луни.
Толкова са много, че е трудно да ги преброим.
Япет, Рея, Енцелад...
Тетида, Мимас, Епиметей...
Елена, Прометей, Калипсо...
Имаше една много смешна... Феба.
Пан е много интересна, защото прилича на равиоли.
Не съм се съгласявал на това.
Споменах ли Мимас?
Има една странна - Хиперион.
И много други.
Но една от тях е специална.
Тя е над 20 пъти по-масивна от всички останали взети заедно.
Единствената луна в Слънчевата система с плътна атмосфера.
ТИТАН
Вояджър 1 1980 г.
През ноември 1980 г. сондата Вояджър 1 на НАСА
разкри Сатурн и многото му луни в безпрецедентни подробности.
Когато Вояджър 1 прелетя покрай Титан,
видяхме, че има плътна атмосфера.
Но това беше само намек.
Снимките на Титан от Вояджър бяха вълнуващи,
но и някак си изнервящи.
Потвърдиха всичко, което мислехме за Титан,
но не позволиха да видим повърхността.
С Вояджър можехме да направим някои отдалечени проучвания
и разбрахме, че повърхността е много студена,
но с подходяща температура за наличието на течен метан.
Знаехме, че трябва да се върнем там и да научим повече.
нос Канаверъл 14.10.1997 г.
Пет, четири, три, две, едно и излитане на сондата Касини.
Легендарната мисия Касини-Хойгенс стигна до Сатурн за седем години
и прекара над десетилетие в проучване на Сатурн и луните му.
На 25-и декември 2004 г., четвърт век след прелета на Вояджър,
сондата Хойгенс са отдели от Касини.
Щеше да се превърне в първата сонда
приземила се на обект от външната част на Слънчевата система.
Имаше много вълнение относно каква ще е повърхността,
но мисля, че и в най-смелите ни мечти не е била толкова интересна,
красива, вълнуваща и екзотична, колкото всъщност се оказа.
По време на 2,5-часовото си спускане към Титан,
Хойгенс направи снимки на интересни хребети, дълбоки дерета
и може би най-изумителното - речни корита.
Беше като сбъдната мечта.
Ето, това са истински снимки от първото ни спускане на Титан
и няма как да объркаме това, което виждаме.
Никога няма да забравя този миг.
Това е луна изглеждаща по този начин. Не е планета.
Как се получават такива ерозионни образувания на една луна?
Хойгенс бе проектиран да плува,
но се приземи в нещо, приличащо на сухо речно корито.
Речните корита, които засне по време на спускането, също бяха сухи.
Сондата продължи да излъчва данни от повърхността на Титан повече от час,
преди изумителната й мисия да приключи.
Но Касини продължи да проучва повърхността от далеч.
Видя пейзаж от хълмисти дюнни полета,
обширни равнини
и още пресъхнали реки.
Изглеждаше, че Титан е пустинен свят.
Но през 2006 г., след месеци в търсене,
радарните инструменти на Касини откриха това, което всички очакваха.
Езера и морета от течен метан на северния полюс.
Екваториалните области на Титан може да са пустини,
но Касини доказа, че полюсите не са сухи.
Разликата, която виждаме между пустините около екватора
и моретата на по-високите ширини, ни накара да се замислим.
Какво би могло да дълбае канали на над 1600 км от полюсите?
каньон Беджър Аризона
Приемаме пустините за сухи места и те са такива през повечето време,
но те са изваяни, оформени и издълбани от сезонните дъждовни бури,
които може да се случват веднъж или два пъти годишно.
Въпросът е, дали нещо подобно може да се случва на Титан?
Сатурн е наклонен под почти същия ъгъл като Земята.
Докато се върти около Слънцето, има сезони подобни на нашите.
Но Сатурн и Титан обикалят около Слънцето много по-бавно,
за 29,5 години.
Титан лежи в същата орбитална равнина като Сатурн
и също има сезони докато се върти около Слънцето.
Ако вземем южното полукълбо, има седемгодишно лято,
защото южното полукълбо гледа към Слънцето и получава повече енергия.
Тази допълнителна енергия, въпреки че е 1/100 от това, което ние получаваме,
е достатъчна, за да изпълни атмосферата с метан
чрез изпаряване от езерата.
октомври 2004 г.
Касини видя как това се случва.
Прелетя край Титан по време на лятото в южното полукълбо.
юни 2005 г.
Видя скупчващи се метанови облаци около южния полюс.
Но облаците не останаха там.
През 2010 г. имаше огромен облак с формата на стрела,
образувал се около екватора.
Докато се движеше над повърхността,
видяхме, че места, които преди бяха ярки,
потъмняха след преминаването на облака.
Потъмнялата област е колкото Юта и Аризона взети заедно.
Каква е причината за това?
Мислим, че най-доброто обяснение е огромна дъждовна буря.
В пустините на Титан, есента носи промяна във въздуха.
От юг пристигат мусони.
Те освобождават порои от метанов дъжд.
Поради ниската гравитация и плътната атмосфера на Титан,
дъждовните капки падат шест пъти по-бавно от земните.
Тези бури изсипват достатъчно течен метан на повърхността,
за да създадат наводнения,
които се оттичат в сухи речни корита...
... и издълбават пейзажа.
След това се разливат в обширни равнини.
Благодарение на Касини знаем,
че на Титан се случват масивни наводнения.
Едва няколко месеца по-късно, което е около пет дни на Титан,
същата област отново става ярка,
а облаците, отговорни за този дъжд, са се преместили.
През 2022 г., пет години след края на мисията Касини,
космическия телескоп Джеймс Уеб насочи инфрачервеното си око
към най-голямата луна на Сатурн.
Вече е края на лятото в северното полукълбо на Титан
и телескопът видя нещо забележително.
Огромни облаци над северния полюс.
Бурите са достигнали дестинацията си.
4.11.2022 г. бури
Сега вярваме, че буреносния пояс на Титан
извършва епично 29,5-годишно пътуване
от единия полюс до другия и обратно.
Бавно движещите се сезони създават масивни бавно движещи се бури
и сезонни реки от метан...
... в пустинята на една от луните на Сатурн.
Невероятно е да стоиш тук, при този пустинен пейзаж на Земята
и да си мислиш колко сходно е това с пейзаж на милиарди километри,
някъде в Слънчевата система.
Същите процеси и пустинна мусонна система,
които смятаме, че действат на Титан, създават места като това.
Но съставките и материята са коренно различни.
Температурата и времевите мащаби също са различни.
Те създават феноменални пейзажи като този.
На всички тези светове, цялата сложност и всичките бури,
всичко произлиза от един основен природен закон.
Необходимостта да се премести енергия от места, където е изобилна,
до места, където е оскъдна.
Нещото, което прави тези светове толкова различни,
са уникалните условия в атмосферите им.
Това определя химията, която задвижва бурите и оформя повърхността.
Сега е изумителен период да си жив,
защото наблюдаваме атмосферното време на други планети.
Но смятам, че тепърва започваме да опознаваме времето извън Земята.
В галактиката има стотици милиарди звезди
и вече знаем, че е нормално да имат планети.
Това са милиарди планети със свои климатични условия и бури.
Смятам, че на тези планети се случват неща,
каквито не сме си представяли, защото те са много различни
от всичко, което сме видели в Слънчевата система.
Това ме кара да се запитам какви възможности има там.
За какво не сме се сетили?
СЛЪНЧЕВАТА СИСТЕМА БУРНИ СВЕТОВЕ
Превод и субтитри: FoxMulder www.kolibka.com © 2025