Стривай!
Упіймав!
У нашому світі існує невидиме магічне коло.
Упіймала!
О! Прокопай тут!
Ай!
Що ти робиш?
Таки з ним зустрічаєшся?
Про що ви балакаєте?
Є речі, які існують всередині кола і ті, що ззовні.
Вчителю, мені не вдається нічого намалювати.
Впіймай потрібний рух.
Це дуже складно.
Еге ж?
Дозволь.
Агов, не підглядайте! Збоченцю!
Усі ці люди - всередині нього.
А я - ззовні.
Але це мене не дуже хвилює.
Як справи?
Ем, ну... трохи зіпсувала.
Дозволь глянути.
Га?
Ой, ні. З тобою eсе гаразд?
Що там трапилось?
Я....
Ненавиджу себе.
Анно...
Певно, важко було, але все налагодиться.
О, я так рада. Лікарю, щиро вам дякую.
Анно, ти як?
Більше не болить?
Усе гаразд.
Виглядало, ніби тобі дуже боляче.
Чому ти не скористалася інгалятором?
Знову змусила тебе витратити на мене гроші.
Навіщо ти так кажеш?
Сасакі
О, Мійоко.
Ми принесли портфель Анни.
Її зошит всередині.
А, дякую.
Ми якраз проходили мимо. Якщо буде ще щось треба...
Скажіть...
Анна з вами добре ладнає?
Вона мені не розповідає про школу.
Ми просто однокласниці.
Та це лише тому, що Анна дуже тихенька.
Тихенька? Більше схоже...
Агов, припиніть.
Сасакі
Ми страшенно галасливі.
Ну, бережіть себе.
Твоя мама, як завжди, дуже непокоїться.
Мама?
Мабуть, у школі вона відлюдна.
Правду кажучи, такі стреси можуть спричини приступи астми.
Мій чоловік знову поїхав у відрядження.
Певно, ми також частково у цьому винні.
12 років...
Складний вік.
Може ви помітили щось дивне в її поведінці?
В неї... завжди однаковий вираз обличчя.
Однаковий?
Перепрошую.
Схоже, що вона не показує власних емоцій...
Раніше вона була більш емоційною.
Але тепер, здається, ніби я її не знаю...
Мабуть, це тому, що ми з нею не кровні родичі.
Тоді краще поміркувати над планом лікування, який ми обговорювали раніше.
Гей, Анно...
Ти пам'ятаєш дядька і тітку Ойва?
Там, де вони мешкають, дуже чисте повітря.
Твій стан покращиться, якщо проведеш там трохи часу.
Я не можу поїхати разом з тобою, але я впевнена, що вони добре про тебе попіклуються.
Будь чемною, добре харчуйся...
І повертайся здоровою і щасливою.
Мекала, як набридлива коза.
О, ось і вона.
Анночко.
Пам'ятаєш нас?
Ні, але тітка мені усе про вас розповіла.
Я - Сасакі Анна.
Вибачте, що завдаю стільки клопотів, але дякую, що прийняли.
Прошу.
Тітка?
Вона про Йоріко.
Залізай у авто. Хоч воно і тарантайка.
Вибач, тут тіснувато.
Не страшно.
Я вже давно не був на вокзалі. Тут усе змінилося.
Всюди нові магазини.
Там, куди ми їдемо, дуже гарно і спокійно.
Але через те, що поруч побудували шосе, люди перестали до нас заїздити.
Вони досі не відремонтували ту вибоїну в дорозі?!
Я чула, що в тебе астма.
А, так.
Тутешній вітерець швиденько поставить тебе на ноги.
Гарне місце, правда? Впевнений, що ти б хотіла, щоб і тітка його побачила.
А що там таке?
На кручі.
А, то силосна вежа. У ній зберігали корм для худоби.
Але її вже десятки років не використовують.
Тепер сільські діти влаштовують там випробування сміливості.
Кажуть, що там водяться справжні привиди.
Та ну!
Йому подобаються такі історії.
Але, краще триматися осторонь того місця.
Поштове відділення Кішіура
Бачиш, ось там вже видно наш будинок.
Можеш занести це всередину?
Що це?
Навіщо ти його брав?
Тут занадто багато їжі на нас.
Він завжди бездумно приймає подарунки...
Наші діти вже всі повиростали і переїхали.
Почувайся як вдома.
Добре.
Отже, куди це би...
Перепрошую.
Татко
Мамуся
Ти, певно, думаєш, що цей будинок дивний.
Ні, він дуже затишний.
Не треба лестощів.
Твоя кімната нагорі.
Раніше вона належала моїй доньці.
Шкода усе це викидати.
Тому, я залишила усе, як було.
Зрозуміло.
Зараз вона - вчитель йоги в Токіо.
Хочу й сама якось спробувати.
А... Шафа вільна, тому можеш нею користуватися.
Гаразд.
"Напиши мені хоч словечко про те, як у тебе справи. Йоріко"
Напиши мені як у тебе справи. З нетерпінням очікую почути, як ти провела час біля прекрасного болота. Йоріко.
Листівки, як оригінально! Напиши їй.
Підійди на хвилинку!
Іду!
Він часом буває страшенно надокучливим.
Ну, бувай, побачимося пізніше.
Пахне незнайомим будинком.
Як приємно.
Я щасливо доїхала.
Тут досить гарно.
Тітка з дядьком дуже добрі.
о. Хоккайдо, м. Саппоро, р-н Аоба Мідорігаокачьо 3-8-30 Аозора 3-203 Сасакі Йоріко
Смачні.
У мене руки зайняті.
Ем, я іду на пошту.
А, щасливо.
Не хочеш скуштувати?
Пізніше.
Гаразд, тоді прибережу їх на десерт.
До речі, біля дороги можна піти навпростець.
А, дякую.
Навпростець... Це тут?
Поштове відділення Кішіура
Хлопці мене щойно так розізлили!
Важко бути старостою.
Зачекай, я лише кину лист.
А хто та дівчинка?
Чому...
Ця садиба видається мені знайомою?
Цікаво, чи тут хтось мешкає?
Перепрошую.
Величезний будинок.
Певно, тут нікого немає.
Що ж робити?
Дякую.
Він як ведмідь. Точніше, морський лев.
Звучить, як справжня пригода!
Під час припливу, пейзаж стає зовсім іншим.
Це сила місяця. Все через нього.
Важко уявити, що пан Тоічі покатав дівчину на своєму човні.
Насправді, він добрий чоловік. Просто не дуже говіркий.
Попроси його ще якось покататися.
На човні.
Гаразд.
Але тобі краще не наближатися до болотяного будиночка.
Чому?
Бо там є привиди.
Знову!
Я наллю трохи вина.
Здається, там ніхто не живе.
Зараз, точно.
Раніше там проводили канікули якісь іноземці.
А потім його кілька разів перепродавали...
І деякий час там ніхто не мешкав.
Зрозуміло...
Там хтось є.
Ти вже їх закінчив?
Ті, про які просила пані Кадоя.
А... Майже.
О, Анночко. Ідеш на прогулянку?
Так.
Закінчи їх вже нарешті...
Я піду помалюю.
Гаразд, щасливо.
Дякую.
Йоріко дуже за неї непокоїлася, але, здається, з нею все гаразд.
Веселиться і апетит у неї гарний.
Твоя правда.
Усе зібране сміття несіть сюди.
Увага!
Починаємо!
О, там Тоічі.
Німий Тоічі!
Тоічі, який розмовляє раз на десять років!
Агов, я ж казала, що до вечора туди йти зась!
Замовкни! Ми просто дивимося!
Бувай!
Може, ми почуємо твій голос наступного разу!
Я пішла.
Стривай, Анночко.
У мене є для тебе невеличке доручення.
Гаразд.
Боже, міг би вже й сам їх віднести.
Каже: "У мене алергія на ту пані."
Але пані Кадоя хотіла з тобою познайомитися, Анно.
У неї є донька, Нобуко. На рік старша за тебе.
Вона сьогодні на підготовчих курсах.
Он як? Шкода.
Це - Анна? Приємно познайомитися.
Ем... Добрий день.
О, то ти малюєш?
Покажеш наступного разу?
Ні, в мене не дуже добре виходить.
Ясно...
Раджу тобі піти завтра на фестиваль Танабати разом з Нобуко.
Чудова ідея! У мене десь збереглася юката моєї доньки.
Можеш вдягнути її на фестиваль.
Але ж...
Гаразд.
Я попереджу Нобуко. Заходьте.
Куди ж я його...
Ем, краще я...
А, хочеш піти помалювати? Іди!
Їй дуже личитиме!
Три, чотири... взяли!
І цей також.
Тримаю.
Зовсім вона мені не личитиме.
Краще б не втручалася.
Його немає.
Бувайте.
До завтра.
Відплив.
Знову.
Ненавиджу фестивалі.
Агов, ходімо.
Зачекай.
На здоров'я.
Дуже дякую.
Ось, жменю цукерок.
Дякую.
Я б теж хотіла одягти юкату.
Тобі, принаймні, зручно.
Мене мама змушує одягатися так, як їй подобається. Це жахливо.
А я вважаю, що це мило.
Га? Хіба?
Нецікавий і нестильний одяг.
Скажи, Анно, а ти звідки?
З Саппоро.
Чудово, напевно. У місті ж стільки гарних магазинів.
Мабуть, і гарних хлопців також.
Не втручайся в розмову.
Добре, добре.
Тут, у глибинці, майже нема з чого вибирати.
Але, чому ти приїхала сюди, у таку глуш?
Ну...
Що це? Нобуко, іди поглянь!
Що таке?
Він постійно робить одні й і ті саміпомилки.
Наступного разу я його попереджу.
Ну, ось.
Цікаво, чи здійсниться моє бажання?
А можна мені свічечку?
Тримай.
Напиши на ньому своє бажання.
Моє бажання?
Ой!
Вибач.
Анно!
Куди ти поділася?
Ми тебе шукали.
А, твоє бажання.
Дай, подивлюся...
"Хочу щодня жити звичайним життям."
"Звичайним"?
Анно, що означає "звичайним"?
Ну...
Знаєш...
Ого, подивіться на очі Анни!
А що там?
Якщо придивитися, то вони дуже гарні.
Мають блакитний відтінок. Майже, як у іноземців...
Дай мені спокій!
Жирна свиня!
Жирна?
Ем... Тобто...
Тепер я розумію, що означає "звичайне".
Я тебе розчарую, але марно вдавати з себе нормальну.
Все ж таки, ти - це ти, з якого боку не глянь.
Гаразд, давай його повісимо.
Приєднуйся до нас наступного разу...
Анно!
Обережніше!
Я - це я...
Огидна, дурна...
Похмура...
Непривітна...
Тому...
Я ненавиджу себе.
Тому, усі...
Нам вже недовго залишилося. Звісно, ви б мали...
Знову ви про це?
Ми уже все обговорювали.
Ми вас не звинувачуємо. Просто...
Я вже стільки разів це повторював.
Мова йде не про гроші.
Мені її шкода, але...
Було б краще, якби ви...
Краще піду додому.
Хтось прив'язав човен до берега?
Застрягли!
Кинь мені мотузку!
Мотузку?
Швидше!
Не забилася?
Ні.
Ем, ну...
Ти - справжня людина?
Нас може хтось почути.
Ти схожа на дівчинку, яку я бачила у своїх снах.
Снах?
Дякую.
Це не сон.
Як тебе звуть?
Анна.
Я дуже хотіла з тобою познайомитися.
А ти?
Також.
Ти мене бачила раніше?
Так.
Часто.
Я сюди щойно переїхала. А ти скільки часу тут живеш?
Вже давно...
Погляньте на нічне болото.
Така краса.
Ходімо вниз, щоб подивитися ближче.
Пані.
Знаю.
До речі, а де дівчинка?
Хіба вона не у своїй кімнаті?
Мені треба повертатися.
Вони казали про тебе?
Так.
Зазвичай, в таку годину я вже у ліжку.
Іди, я відв'яжу човен.
То це твій човен?
Так, я віддаю його у твоє розпорядження.
Я гадала, що ти трохи краще вмієш грести.
Я теж... Так думала.
Ти - моя найдорожча таємниця.
Я нікому про тебе не розповідала. І не скажу.
Бо якщо хтось довідається, то лише усе зіпсують.
Будь ласка, пообіцяй мені.
Що це залишиться між нами.
Назавжди.
Гаразд.
Це буде нашою таємницею.
Назавжди.
Це було жахливо.
Вона прибігла додому в сльозах!
Анна щось зробила?
Вона назвала мою доньку жирною свинею!
Жирною свинею?
А ще витягла канцелярський ніж.
Який жах!
Та не може бути, щоб вона...
Краще самі в неї запитайте.
Негайно приведіть її сюди.
Вона ще не поверталася додому.
Правопорушниця! Гуляє в таку годину!
Це частково і ваша провина!
Краще за нею наглядайте.
Візьміть ліхтарик, темно.
Ні, дякую.
А якби щось з кимось з дітей трапилося?
Не біда, що вона трохи запізнюється!
Не бери близько до серця.
Вона не правопорушниця.
О, повернулася.
Анночко.
Тітко...
Ти все чула?
Не хвилюйся.
Ви потоваришуєте.
Іди покупайся і будемо вечеряти.
Гаразд.
Чи може повечеряємо перед купіллю?
Хіба це має значення?
Але "жирна свиня" то вже трохи занадто.
Таки так.
Це не смішно.
Дорога Анно, тобі вже звиклося там жити? Я постійно уявляю узбережжя, про яке ти писала у своїх листах. З того що ти пишеш, здається, тобі там досить весело. Ти ходила вздовж узбережжя босоніж? У піску може бути скло чи інші небезпечні речі, тому будь дуже обережною. А ще, якщо гратимешся надворі допізна, тітка з дядьком непокоїтимуться, тому не затримуйся надовго. І постарайся не перестаратися з допомогою по дому. Дуже приємно спілкуватися листами, еге ж? З нетерпінням очікую на наступну листівку від тебе, Анно. Йоріко.
Ти, як завжди, непокоїшся.
Анночко! Кавунчик!
Анночко?
Дві години до припливу...
Залізай. Час для пікніка.
Я принесла сік з печивом.
Пікніка? О такій порі?
Саме так. Лише перепливемо болото.
Ти дуже вміло веслуєш.
Тобі просто бракує практики.
Ходи сюди.
Це просто.
Пам'ятаєш, минулої ночі я сказала, що ти - моя дорога таємниця?
Пам'ятаю. А ти - моя таємниця.
Я рада.
Стривай!
Ось, в тебе вже виходить.
Але я досі навіть імені твого не знаю.
Я тобі не сказала?
Марні.
Я думала, що ти вже знаєш.
Це небезпечно.
Ну ж бо, просто веслуй як раніше.
Я хочу так багато про тебе дізнатися.
Але не кваплячись.
Самостійно, поступово, коли ми удвох.
Гаразд.
Я розповім тобі, що ми робитимемо.
Ми ставитимемо одне одному по три запитання за ніч.
Згода.
Тоді, я почну.
Запитання перше:
чому ти живеш у цьому селі?
У мене астма.
Лікар сказав, що мені треба трохи побути там, де є чисте повітря.
Навіть, якщо я пропущу уроки.
А, то ти хвора?
Коли немає приступу, то все гаразд.
Тому я приїхала до сім'ї Ойва, родичів тітки.
А хто така "тітка"?
Зараз моя черга запитувати.
Ти мешкаєш у тій садибі?
Так, відтоді, як мені було два роки.
Разом з покоївками і бабусею.
Ось сік.
А де твої мама і тато?
Вони приїжджають дуже рідко, бо зайняті на роботі.
Зрозуміло.
Запитання два: хто така "тітка"?
Моя опікунка.
Але я була для неї тягарем...
Тому вона відіслала мене, щоб позбутися хоч на трохи.
Тобто?
Колись поясню.
Зараз моя черга.
У тебе є брати чи сестри?
Я єдина дитина.
То ти також?
А чому запитуєш?
Просто так.
Просто, цікаво, як це мати братів чи сестер?
Твоя правда. Весело вже просто уявити.
Гаразд, запитання третє:
тобі подобається жити у Ойва?
У Ойва?
Га...
Дивно...
Не можу...
Пригадати...
Марні?
Марні!
Анно!
Дякувати Богу. А я гадала, куди ж ти поділася?
Марні?
Я всюди тебе шукала. Ти так несподівано щезла.
Я нікуди не дівалася.
Лише намагалася відповісти на твоє запитання.
Стривай...
Що це було?
Забудь. Це не важливо.
Мені вже скоро треба повертатися. Сьогодні...
Дійсно!
Ні, ні, ні, нізащо! Я не дуже люблю вечірки...
Не хвилюйся.
У мене є цікава ідея.
Ваша правда.
Важко повірити.
Вибач, зачекалася? Було трохи важко вибратися.
Марні.
Як тобі?
Красиво.
Я позичила хустину.
Знову на мене сваритимуться.
Не вийде.
Не хвилюйся. Я побалакала про це з татом.
Панночко.
Здається, вам вже час лягати спати.
І хто вона?
Ще й у моїй хустині.
Нагору!
Ану, постривайте!
Ви сьогодні знову щось недобре задумали?
Анно, іди туди.
Марні!
Маленька...
Марні! Відчиніть!
Ходімо.
Якщо ви це не припините...
То станете нікчемною дорослою людиною!
Пані та панове, ось наша мила квіточка.
Та гостя моєї донечки.
О, яка симпатична.
Це - Марні.
Вона стане такою ж красунею, як її мати.
Чи можна мені взяти одну з цих квіточок?
Це моя мама.
Ласкаво просимо, маленька відьмочко.
Ця жінка, ось хто справжня відьма.
Я хочу лише одну, на щастя.
Хто буде таким добрим і заплатить за мою квіточку?
Якщо це прохання відьми...
Тоді, я також візьму.
Тримай.
На щастя.
О, починається.
Вибачте!
Ой, вона втекла.
Візьміть одненьку на щастя!
Панночко.
За ваше здоров'я.
Дякую.
Вино?
Прокинулася?
Я...
П'яниця.
Хто він?
Ти про кого?
Про хлопця, що з тобою танцював.
А, ти про Казухіко?
Він мій давній друг.
Він добре танцює.
І ти також.
Хочеш, потанцюємо?
Стривай... Я не вмію.
Не хвилюйся. Я тебе вестиму.
Пошукай мене ще раз.
Я нікому не розповім. Обіцяю.
Знаю.
Гей, стривай...
Там...
Дівчинка, що живе в Ойва.
Люба Анно, як у тебе справи? Я прочитала твою розповідь про припливи - дуже ціква. Хіба не дивно, що тяжіння Місяця так кардинально змінює ландшафт? Хоч він так далеко, але все одно впливає на поверхню Землі. Я задумалася над тим, який вражаючий Місяць. Як пройшов фестиваль "Танабати"? Я чула, що туди з'їжджаються діти навіть з сусідніх міст, тому там стає дуже жваво. Ти з кимось вже подружилася? Продовжуй і надалі розповідати мені про свої справи, бо мені дуже цікаво почути усе. До речі, я чула, що після Обону погода там стає дуже непостійною. Бережи себе, щоб не застудилася. Йоріко.
Зрозуміло. Сподіваюся, ти знайдеш другий черевик.
Він точно десь поруч.
Я піду пошукаю.
Я раніше постійно їх губив.
У мулі біля берегу похована купа дитячого взуття.
Не порівнюй її з собою.
У нас має бути взуття, яке наша донька носила, як була малою.
Я його витягну.
Дуже дякую.
Марні...
Ого.
Вони не просто великі, а ще й солодкі і смачні.
Ти вміло вправляєшся з ножем.
Тітка постійно мене цьому вчить.
Анночко, ти така ввічлива і чемна.
Брала би моя донька з тебе приклад.
Я пройду позаду.
Пригадую, як ти вперше приїхала до Йоріко.
Вона була несамовита.
Сказала, що хоче надолужити ті п'ять років, які її не було поруч з тобою, Анночко.
Тому вона й намагається навчити тебе усьому.
І ножем, мабуть, саме тому й навчила користуватися.
Але вона надто багато непокоїться.
Постійно телефонує, щоб запитати про щось.
А коли я їй сказала, що зайнята, вона одразу надулася, як індичка.
Ой, мабуть, не варто так казати про твою маму.
Я вас чудово розумію.
Йоріко надіслала нам купу твоїх фотографій.
Я пізніше тобі покажу.
Агов.
Я знайшов дзвіночок, який зробив у наш медовий місяць.
Щоб пережити літо.
У тебе волоссячко підросло.
Хочеш, я тебе підстрижу?
Зробиш з неї опудало.
Мар... ні?
Пошукай мене ще раз.
Чому я мало не забула про Марні?
Марні...
Марні!
Марні...
Ти не проти?
Звісно.
Бачу, ти також малюєш?
Та дівчинка схожа на одну мою знайому.
Вона була чудовою дитиною.
Так, ваша правда.
Але я не бачила її вже цілий тиждень.
Мабуть, вона засмутилася, що я про неї забула.
Якщо ви з нею друзі, то просто побалакайте і все владнається.
Агов, хочеш поглянути?
Авжеж.
Кольори не надто брудні?
Ні, вони чудові.
Я - Хісако.
Я дуже люблю болотяний будиночок.
А ти?
Я - Анна. Мені він теж дуже подобається.
Але мені треба швидше закінчити цю картину...
Бо, схоже, що туди в'їжджають нові господарі.
Ведуться відновлювальні роботи.
Гарно попрацювали. Випийте чаю.
О, дякую. Залюбки.
Агов, зробімо перерву!
Добре, вже йду.
Ти - Марні?
Ходи сюди.
Вперше бачу парадний вхід.
Тут вже значно чистіше, але ще не усе зробили.
Гарно попрацювали.
О, здоров, мала!
Привела сьогодні подругу?
Вдягай будь-які капці.
Гостя?
Так, таємна.
Таємна?
Агов!
Вибач, почувайся як вдома.
Перепрошую за втручення.
Так, будинок чудовий.
Так, ремонтні роботи ще ведуться.
Ця кімната...
Нагорі.
Ця стара кімната залишилася такою, якою була.
Тут - моя кімната.
Он як?
Як тобі?
Досить гарна.
Але ж вона була твоєю, чи не так?
Ти...
Марні, еге ж?
Я?
Ні!
Га?
То чому ж ти постійно так дивилася на мою кімнату?
Тому, що...
Поглянь, хіба це не ти постійно там сидиш?
Я бачила тебе купу разів.
Ні.
Мені просто подобається ця садиба.
Не може бути.
Коли я тоді згадала про Марні, ти дуже здивувалася.
А звідки ти її знаєш?
Я знайшла його на полиці.
Щоденник?
Саме так. Твій щоденник.
Марні!
Я наллю тобі "Королеву Мері", твою улюблену.
Зачекай тут.
"Минулої ночі я пливла у човні у нічній сорочці.
Болото і місяць були прекрасними."
Треба якось ще поплавати.
8-ме липня. Вечірка!
Прийшли мої тато з мамою і купа їхніх друзів.
Було дуже весело.
Я вийшла на терасу...
І танцювала з квіткаркою.
Але...
Бабуся замкнула мене у моїй кімнаті наступної ночі.
Тому деякий час нічних веслувань не буде.
Бачиш, так і знала, що це була ти.
Ні.
Марні...
Людина, яку я вигадала.
Уявна дівчинка, яка існує лише в моїх думках.
Але це - щоденник Марні.
Ніби вона тут дійсно жила.
То ти не Марні?
Ні.
Вона вигадана?
Саме так.
Я гадала, що ти - Марні і прийшла за своїм щоденником...
Я - Анна.
Я приїхала з Саппоро, щоб одужати.
Я - Саяка.
Я з Токіо.
Але, якщо вона вигадана, то чому в неї таке ж ім'я?
Не знаю.
Мабуть, Марні - справжня. І я це доведу.
Скажи, Марні...
Хто ти?
Це я?
Марні?
Марні!
Я його ще не завершила...
Ого, ти так добре малюєш!
О, дякую...
Мене ще ніколи ніхто не малював.
Я така рада!
Я сумувала за тобою.
Постійно кликала тебе своїм серцем.
Я теж.
Ходімо.
Ходімо у мою кімнату.
Ходімо у мою кімнату, Марні.
Я не можу йти далеко від садиби.
Гаразд, тоді я піду туди, куди захочеш ти.
Ти багацько знаєш про гриби.
Мене батько навчив, як я була мала.
Одного разу я принесла додому аж три кошики грибів.
Бачила б ти вираз обличчя моєї мами!
Що трапилося? Ти так затихла.
Тобі дуже пощастило.
Хотіла б я бути тобою.
Розкажи.
Я...
Прийомна дитина.
Мої справжні батьки померли, коли я була маленькою.
І моя бабуся також.
Я знаю, що вони померли не навмисно, але...
Інколи, я...
Не можу їм пробачити...
Що покинули мене саму.
Я тобі заздрю.
Я вважаю, що тобі пощастило бути прийомною дитиною.
Якщо у тебе не було родичів...
То прийомні тато і мама, які взяли тебе...
Мають бути дуже добрими.
Тоді, я розповім тобі велику таємницю.
Про моїх прийомних батьків.
Вони дуже добрі до мене.
Вони виховали мене, хоч я їм і не рідна. За це я їм безмежно вдячна.
Але знаєш, одного разу я побачила...
Що їм платять за це гроші.
Гроші?
Я знайшла лист від державної установи.
В ньому було сказано, що їм збільшують субсидії за мене.
Впевнена, що це не є причиною...
Мені однаково!
Якби я була їхньою справжньою дитиною, то грошей вони б не отримували.
Їм платять через те, що я їм не рідна.
А найгірше те, що вони приховують це від мене.
Зрозуміло.
Але це не означає, що тітка тебе не любить.
Ні! Хіба ти не розумієш?
Жодна сім'я в нашому будинку не отримує грошей. Лише ми!
Вона завжди виглядала стурбованою, бо не хотіла, щоб я довідалася.
А я ненавиджу себе за такі думки.
Я... просто... більше...
Ні в що не вірю.
Анно, можеш поплакати.
Знай, що я тебе люблю.
Більше за будь-яку іншу знайому мені дівчинку.
Тоді ти розповіси мені свою таємницю, Марні?
Я вже дуже давно не ходила по гриби з батьком.
Зараз не часто бачуся з батьками.
Мама зазвичай подорожує.
А тато через роботу вдома буває лише двічі на рік.
Тому єдиними мешканцями будинку є бабуся і покоївки-близнючки.
Ну, і я.
Я вислизнула з дому, коли бабуся з покоївками пліткували.
І бачиш, якою вільною я можу бути!
Так добре, коли батьки вдома.
Вони влаштовують вечірки!
Такі, як тоді?
Разом з моїми неймовірними батьками...
І з купою запрошених гостей дуже весело.
Я одягаю нові сукні і танцюю.
У такі хвилини я почуваюся найщасливішою дівчинкою у світі.
Зрозуміло.
Скажи, Анно.
Ти ж завжди будеш моєю подругою?
Так.
Ми будемо друзями навіки.
Справді?
Бабуся постійно у поганому настрої.
Смикає мене за руку і розчісує моє волосся дуже грубо...
Ніхто і не думає, що вона наді мною знущається.
Але мені дуже боляче.
До сліз.
Покоївки люблять мене лякати.
Як я була маленькою, вони постійно це робили.
Постійно примовляли: "Нечемних діток закривають у силосній вежі, де привиди висмоктують з них душі."
Ти про ту силосну вежу, що на кручі?
Одного разу вони насправді мене туди привели.
Ні!
Тягнули насильно усю дорогу.
Я думала, що помру від страху.
А тоді, раптом...
Щойно ми добралися туди, небо потемніло і вдарила жахлива блискавка.
Покоївки злякалися, тому всередину ми не зайшли.
Усе інше я можу стерпіти.
Але не силосну вежу.
Я вперше чую таку жорстоку історію!
Хай би їх грім побив, тих покоївок і бабусю!
А тебе ніхто не намагався злякати?
Ні. Принаймні, точно не навмисно.
Пощастило тобі.
Хотіла б я бути тобою.
Наш замок...
Бідненька Марні.
Я люблю тебе понад усе.
Більше за всіх інших.
Я така рада.
Здається, ніби ми помінялися місцями.
А й справді.
Приплив починається.
Гей, хочеш піти разом до силосної вежі?
Розповіді про привидів - це брехня. І ми в цьому переконаємося.
Завтра... Ні, ходімо зараз.
Мені однаково, хто така Марні насправді.
Я просто хочу їй допомогти!
З тобою все гаразд, Марні?
Так, я упевнена, що поруч з тобою мені нічого не загрожує...
Казухіко.
Анно!
Ти якраз вчасно! Я знайшла його!
Продовження щоденника. Приходь до мене.
Марні...
Вибач. Якось іншим разом.
Га? Але це найголовніша частина...
Дощ збирається!
Хто ти?
Тут хтось є?
Марні!
Ти таки пішла вперед. Не лякай мене так!
Марні.
З тобою все гаразд? Чому ти пішла сама?
Казухіко!
Мені страшно. Я почула, що знизу хтось є.
Думала, що помру від страху.
Казухіко.
Що ти кажеш? Я - Анна.
Отямся.
Анна... Анна!
Я не хочу, щоб мене ображали.
Але мені бракує хоробрості.
О, Анно...
Ти дуже хоробра. Ти прийшла сюди.
Ходімо додому.
Стривай!
Це лише вітер. Ходімо.
Ходімо додому разом.
Анно, повернися.
Анно!
Ми ж залізли сюди. То і злізти зможемо.
Я піду перша, а ти - за мною.
Ні, не залишай мене!
Ні!
Марні!
Ходімо туди.
Холодно... Страшенно холодно...
О, Анно. Мені страшно... Дуже страшно...
Не хвилюйся, удвох ми не пропадемо.
Ти молодець, Марні.
З тобою все гаразд?
Казухіко!
Я й не сподівалася, що ти прийдеш.
Я... Я...
Ходімо додому.
Марні?
Марні!
Марні... Ти покинула мене саму!
Навіть ти!
Казухіко... Казухіко...
У цьому щоденнику усюди лише цей Казухіко.
"Казухіко спробував відвести мене до силосної вежі."
Силосної вежі?
Що?
Мама зварила кукурудзу.
Поквапся, інакшене залишиться.
Братику!
Чому ми вийшли надвір у таку ніч?
Це ж небезпечно.
Моя подруга могла потрапити під дощ. Вона може захворіти на пневмонію!
Це....
Анна!
З тобою все гаразд?
Так жорстоко...
Анно?
Ти така жорстока, Марні...
У неї висока температура!
Я піду за допомогою.
Анно.
Анно?
Анно...
Як вона почувається?
Її гарячка досі не спала.
З нею вже таке було.
Зрозуміло.
Ти така жорстока...
Марні, як ти могла?
Я нізащо тобі не пробачу.
За те, що покинула мене саму, не сказавши і слова.
Анно! Моя дорога Анно!
Марні! Чому ти покинула мене саму?
Чому ти мене зрадила?
Вибач, я не хотіла тебе покидати.
Але...
Але тоді тебе там не було.
Тобто?
О, Анно, я...
Я більше не можу тут бути.
Я маю попрощатися з тобою.
Тому, будь ласка, Анно, пробач мені!
Анно...
Авжеж, я пробачаю тобі!
Я люблю тебе, Марні!
Я ніколи тебе не забуду!
Ніколи не забуду! Обіцяю!
Анночко.
Прийшла Саяка.
Гаразд.
Можеш зайти до неї у кімнату.
Ні, і тут добре.
Сьогодні краєвид з балкона просто чудовий. Хотілося б показати його тобі, тітко. Анна
Саяко.
Ось, гостинець.
Дякую.
А ще...
Я прочитала це, тому й подумала, що ти можеш бути у силосній вежі.
Що це?
Продовження щоденника.
Ти ж сама казала, що пізніше прочитаєш.
Я погано пам'ятаю.
Але я вражена.
Я знайшла його у цій картинці, що була за шафою.
Може, я - екстрасенс?
Подивися ззаду.
Пані Хісако!
Розкажіть мені, будь ласка, про Марні.
Я хочу усе знати.
Але...
Це досить сумна історія.
Будь ласка.
Це трапилося дуже давно.
Я часто гралася у болотяному будиночку.
Ми з Марні були ще дітьми.
Ведмедик!
Дозволь поглянути.
Це - мій татко. Красивий, правда?
Марні дуже любила хвалитися своїми чарівними батьками і екстравагантними вечірками, які ті влаштовували.
Та, насправді, про неї не дуже дбали.
Бувай, Марні.
Бідна дитина...
Ні, не покидай мене, мамо!
Не йди! Мамо!
Схоже, що навіть покоївки її залякували.
Як жорстоко!
Пізніше, Марні переїхала у Саппоро...
І одружилася з Казухіко, своїм другом дитинства.
Після того, як сім'я Марні розпалася і вона почувалася самотньою...
Він завжди підтримував її.
Як добре, що Казухіко був гарною людиною.
Через два роки народилася Емілі.
Нарешті, у дружній родині, про яку Марні завжди мріяла, вона стала щасливою.
Після того я не бачила Марні багато років.
Потім...
Через кілька років, Казухіко помер через хворобу.
Тоді...
Марні лікувалася у санаторії через шок від втрати коханого.
У санаторії?
Це місце, де лікують хворих.
А що трапилося з Емілі?
Батьки Марні померли, тому за нею нікому було доглядати.
Коли вона пішла у початкову школу, її відправили у школу-інтернат.
Коли їй виповнилося тринадцять, вона вже була наче зовсім іншою людиною.
Емілі!
Вона стала впертою і незалежною.
Вона знала, що Марні хворіла...
Але все одно злилася на матір за те, що вона відправила її.
Думаєш, що це зробить тебе більше схожою на матір?
Я хочу, щоб ти жила так, як хочеш, але...
Ти маєш...
Після цього вони вже ніколи не ладнали.
Як твоя мати...
Я ніколи не думала про тебе, як про матір.
Емілі втекла з дому і невдовзі вийшла заміж.
Вона чекала на дитину.
Але...
Одного дня вони з чоловіком потрапили у автомобільну аварію.
Я чула, що Марні забрала їхню дитину.
Вона вирішила, що ніколи не дасть дитині почуватися самотньою.
Але...
Вона так і не отямилася від втрати Емілі.
Вона дуже сильно захворіла і померла через рік.
Відтоді минуло вже майже десять років.
Вибачте, це сумна історія.
Ні, дякую вам.
Марні обожнювала цю садибу.
Їй подобалося дивитися на болото зі свого вікна.
Вона казала, що птахи ніби розмовляють з нею.
У неї було самотнє життя...
Але вона жила на повну.
Завжди з усмішкою на обличчі, що б не трапилося, була щасливою.
Ти також познайомилася з Марні, чи не так?
Шкода, що ми більше не зможемо погратися, Анно.
Я планувала залишитися тут лише на літо.
Ти приїдеш наступного літа?
Неодмінно.
Я писатиму тобі.
І я тобі.
Я поставила щоденник і картину пані Хісако туди, де знайшла.
Добре, це на краще.
І сім'ї своїй нічого не розповідала.
Хай це буде нашою таємницею.
Так дивно...
Марні звела нас разом.
А й справді.
Марні...
Дівчинка, що була у клітці за блакитним вікном...
Давненько це було.
Він зробив це, щоб врятувати її.
Мені ця частина теж сподобалася.
Ах, тепер я хочу ще раз його перечитати.
Я позичу тобі другу частину.
Анно!
Тітко!
Анно...
Не підводься так раптово!
Вибач, вибач.
Тітка приїхала.
А, Йоріко, ласкаво просимо.
Дякую за те, що наглянули за Анною.
Вона виглядає бадьорою і вже має друзів.
Як мені вам за це віддячити?
Та не треба. Ми ж нічого не зробили.
Анна - гарна дівчинка.
Це було так весело, ніби наша донечка повернулася.
Хай приїжджає коли забажає.
Добре.
Ходімо всередину побалакаємо.
Я здивована, що ти нам цього разу не зателефонувала.
Речі я вже зібрала.
Анно.
Що?
Я маю тобі дещо розповісти.
Ми отримуємо щомісячні субсидії, щоб покрити витрати на тебе.
Нам платять гроші.
Я довго вагалася, чи розповідати тобі про це, але...
Все гаразд.
Але повір мені...
Були б ці гроші, чи ні...
Це не змінить того, що ми любимо тебе, Анно.
Я знаю.
Я рада, що ти мені про це розповіла, тітко.
Анно!
Я дивилася ті фото, що ти надсилала.
Фото?
Дійсно, поки тебе не було, я розглядала старі альбоми...
І знайшла це фото.
Пригадуєш?
Це ж та садиба.
Коли тебе привели, ти її не випускала з рук.
Про це мені розповіли у притулку...
Він належав твої бабусі.
Мій дорогий дім Марні
Марні!
То ось хто вона.
Анно.
І я просиділа всю нічку у силосній вежі.
Мені було дуже страшно.
Тому, за мною прийшов твій дідусь.
Він мене підбадьорював, кажучи, що я молодець.
Я пережила багато страшних речей.
І ти теж переживеш, Анно.
Все ж таки...
Ти - моя єдина онука.
Бабусю...
Перепрошую.
Анно.
Поштове відділення Кішіура
Вибач мені за те, що сказала тоді.
Не пропускай суботник наступного року.
Подруга?
Можливо.
Пані Хісако!
Анно.
Я повертаюся у Саппоро.
Он як?
Але судячи з твого виразу обличчя, трапилося щось дуже приємне.
Так, тепер я дуже щаслива.
Це добре.
Ем, це - моя мама.
Дякую, що наглядали за Анною.
Мені було дуже приємно.
Помалюємо якось ще разом?
Авжеж!
Я напишу вам листа. У мене є чудові новини.
До зустрічі.
Щиро вам дякую.
Чудові новини?
Так, я тобі пізніше розповім.
А чому не зараз?
Обіцяю, що потім розповім.
Дядьку, Саяко! Прощавайте!
I never had that many friends growing up...
So I learned to be Ok with just me.
Just me, Just me, Just me.
And I'll be fine on the outside.
I like to eat in school by myself, anyway...
So I'll just stay right here.
Right here, right here, right here.
And I'll be fine on the outside.
So I just sit in my room after hours with the moon...
And think of who knows my name.
Would you cry if I died...
Would you remember my face?
So I left home, I packed up and I moved far away...
From my past one day.
And I laugh.
I laugh, I laugh, I laugh.
And I sound fine on the outside.
Sometimes I feel lost, sometimes I'm confused...
Sometimes I find that I am not alright.
And I cry, and I cry, and I cry...
So I just sit in my room, after hours with the moon...
And think of who knows my name.
Would you cry if I died?
Would you remember my face?
Кінець