14 декември 1825 г.
Въстанието е потушено.
Големият син на императора - престолонаследникът Александър
още треперел от преживяното.
Момчето знаело, че баща му изпълнява дълга си
и са могли да го убият.
Императорът заповядал да изведат Александър в двора,
където бил построен сапьорният батальон на лейб гвардията,
който час по-рано не позволил на бунтовниците да превземат двореца и арестуват семейството му.
Императорът вдигнал сина си на ръце и се обърнал към гвардейците:
"Аз нямам нужда от защита, но ви поверявам неговата охрана",
и им предал Александър.
Войниците със сълзи на очите викали "Ура"!
Младият наследник "плувал" в ръцете на своята охрана.
И никой не мислел, че някога на бъдещия император Александър ІІ
ще се наложи да изпълни дълга си, заради който може да бъде убит.
РОМАНОВИ Седма серия
Той се родил много голям. Ръст - 61 см, колкото тримесечно бебе.
Неговата баба - императрицата Екатерина Велика, възторжено написала:
"За първи път в живота си виждам такъв рицар.
Ако продължи така, както се роди, то братята му
ще приличат на джуджета пред този великан".
ГЛАВА ПЪРВА НИКОЛАЙ І ПАВЛОВИЧ
Николай е на 5 г., когато неговият баща Павел І, загива от ръцете на заговорници.
Момчето много добре запомнило деня преди убийството.
Тригодишният му брат Михаил играел настрани от другите деца.
От малките дървени каляски наредил кортеж, който превозвал оловен войник-гренадир
до място с клони, където го "закопавал".
Бавачките го попитали какво прави.
Детето отговорило: "Погребвам баща си".
След смъртта на Павел император станал братът на Николай - Александър І Павлович.
Той бил по-голям с цели 19 години, а за наследник бил обявен вторият брат Константин.
На този етап възкачването на престола на Николай не било обсъждано.
Той расте под грижите на майка си Мария Фьодоровна.
В строги спартански условия.
Едва когато навършил 17 години получил разрешение да замине на пътешествие
заедно с по-малкия си брат Михаил.
Години по-късно Николай си спомня: "Ние започнахме да живеем
и само с една крачка прекрачихме от детството в света, в живота.
В Берлин видях тази, на която поисках да принадлежа завинаги".
16-годишната дъщеря на пруския крал Фредерика-Вилхелмина Шарлота Пруска
била отлична партия за великия княз. След 2 години те се оженили.
Приемайки православието Шарлота взела имената Александра Фьодоровна.
Много скоро великия княз бил назначен за главен инспектор на Инженерния корпус и
шеф на сапьорния батальон на лейб гвардията.
Благодарение на феноменалната си памет той помнел всички сапьори.
По-късно често повтарял: "Аз съм един стар гвардейски сапьор".
Всеки ден - ранно ставане, молитва, физзарядка. За нея били използвани упражнения с оръжие.
Следвало издаване на инструкции, инспекции, прегледи на военните части...
Това, което за другите било скучно, Николай силно харесвал.
Александър І на няколко пъти намеквал на по-малкия си брат, че иска
да предаде на него управлението на страната.
Средният брат - Константин, категорично отказвал да седне на трона.
През 1823 г. Александър І подписал манифест, с който обявява за наследник Николай.
За това знаели само четирима.
Самият Николай не бил сред тях.
На 19 ноември 1825 г. в Таганрог внезапно умира император Александър І.
Осем дни по-късно веста стигнала до Петербург.
На заседанието на Държавния съвет е огласен "Манифестът за наследяването на престола".
Николай се заклел във вярност към Константин, част от войската сторила същото.
Константин обаче се отказва от престола. След 2 седмици от Варшава той официално се отрича.
Уникален случай в световната история.
Вместо да си оспорват престола братя Романови го отстъпвали един на друг.
По-късно граф Ланжерон ще ги поздрави по френски с комплимент:
"Членовете на вашата династия са толкова благородни, че
не ги издигат, а ги спускат на престола".
В страната настъпва междуцарствие.
От него се възползват метежниците, който по-късно ще нарекат декабристи.
Декабристите са участници в тайни общества,
противници на самодържавието и крепостното право.
Повечето от тях са гвардейски офицери.
Дворяни, доста от тях много богати и с титли.
Членовете на "Северното общество", начело с Никита Муравьов,
се застъпвали за въвеждането на конституционна монархия.
Участниците в "Южното общество", водени от Павел Пестел, били за установяването на република.
Подготвял се военен преврат.
Замислите на най-радикалните заговорници - Рилеев и Пестел,
включвали избиването на цялото царско семейство, дори на
великите княгини, оженени зад граница и родените от тях деца,
за да няма претенции към руския престол.
За 14 декември правителството насрочило военна клетва към новия император.
В нощта преди страшния ден, Николай посетил Михайловския дворец,
където загинал неговият баща Павел.
Като се върнал помоли жена си, ако се случи нещо, да умре с чест.
11.20 часа: На Николай докладват, че Московският лейбгвардейски полк
отказва да положи клетва и е излязъл на Сенатския площад.
11:30. Съпроводен от дворцовия караул императорът отива на площада.
12:20. Ген. Милорадович се опитва да разубеди разбунтувалите се войници.
Декабристът Каховски стреля в ген. Милорадович.
13:00. 900 разбунтували се гренадири приближават Зимния дворец.
13:20. Николай изпраща митрополит Серафим да вразуми войниците.
Никой не иска да чуе владиката.
14:00. На Сенатския площад се събирали 3000 метежници.
Николай разполага около площада верни на него части, за да постигне 4-кратно надмощие.
16:10. Разнася се първия картечен залп.
Императрицата Александра Фьодорвна ще запомни този ден завинаги.
"Целият площад, до самия Сенат, е запълнен с хора.
При първия залп паднах на колене в малкия кабинет.
Как се молех тогава?
Така както не съм се молела до тогова".
Заради стреса от преживяното на 14 декември
императрицата цял живот ще страда от нервни конвулсии
и силни невралгии.
И без това слаба, тя ще отслабне още повече
и постоянно ще боледува.
По заповед на императора картечите били изстрелвани над главите на войниците.
Куршумите попадали в стените на зданията и в тълпата от зяпачи.
По време на бунта загиват 1 генерал, 18 офицери, 282 войници,
1170 цивилни, сред тях 79 жени и 150 деца.
Общо 1271 души.
Разследвани били 679 души, оказва се, че 2/3 били уговорени да присъстват,
за да се придаде масовост на метежа.
112 били осъдени на публично опозоряване и конфискация на имуществото.
99 са заточени в Сибир, от тях 36 като каторжници.
9 офицери са разжалвани в редници.
36 са осъдени на смърт, 31 чрез отсичане на главата и петима чрез разпъване.
Лично Николай смекчава присъдите.
Смъртните присъди са потвърдени само на петима - Пестел, Рилеев, Муравьов-Апостол, Рюмин и Каховски.
Разпъването било заменено с обесване.
Вдовиците на обесените получили парични помощи от императора
от неговите лични средства и се разпоредил да получават пенсии.
Семействата на осъдените получавали парични помощи от Управлението на Генералния щаб
в продължение на 20 години.
Децата са записани в училища за сметка на хазната.
Николай се разпорежда проектите на декабристите да бъдат предадени
в специално създаден комитет.
Граф Павел Кисельов, който е в списъка на заговорниците и е
известен като противник на крепостното право, е
привлечен от императора за разработването на реформа за освобождаването на селяните.
Приемайки делегация от смоленски селяни, владетелят им казал:
" Не разбирам как човек се е превърнал във вещ, освен с хитрост и измама от една страна,
и невежество от другата страна".
По времето на Николай І крепостното право придобива формата на натурална рента.
На помешчиците било забранено да изпращат селяните в каторга
и да ги продават без земя.
Селяните получили известна свобода на придвижване
и да се занимават с предприемачество.
Делът на крепостните селяни в Русия се съкратил от 57% на 35 на сто.
Селските училища се увеличи от 60 на 2550.
Николай І бил инженер и винаги се интересувал ново въведенията.
През 1835 г. се увлича, както много смятали тогава,
по проекта за железния път.
По това време в света има само три общо достъпни жп линии.
Две в Англия и една в САЩ.
Николай внимателно изучил предложенията и след година започнало
строителството на експериментална линия от Петербург до Царско село.
А след 3 г., въпреки възраженията на Комитета на министрите
той подписва указ за строителството на жп линия от Петербург до Москва.
Николаевският железен път по това време е най-дългият в света - 649.7 км.
За изграждането му са похарчени 67 млн рубли.
1/3 от годишния бюджет на империята!
Арх. Константин Тон построява всичките 34 станции и 2 гари.
Коловозите са широки 1524 мм, с 89 мм повече от европейските.
Лично императорът наредил коловозът да бъде разширен.
За да не мине неприятел по релсовия път.
Век по-късно, през 1941 г., тези 89 мм ще затруднят
снабдяването на немските войски. Групата армии "Център" ще
получи само 1/3 от боеприпасите, необходими за превземането на Москва.
По време на Николаевската епоха са построени около 1066 км железопътен път,
което дало тласък на родното машиностроене.
Обемът на промишлената продукция за 30 години скочил 30 пъти.
В Русия са изградени първите шосета с твърда настилка.
Пътните трасета от Москва стигали до Петербург, Иркутск и Варшава.
Населението в градовете се увеличава два пъти.
Промишленият преврат в Русия бил извършен при Николай І - императорът-инженер.
Работния ден на владетеля започвал в 7 сутринта и продължавал 18 часа.
С кратки почивки за хранене и разходки.
Независимо от времето, около 11 часа императорът, без никаква охрана,
се разхождал по крайбрежната улица покрай двореца, поздравявайки познатите.
След 8 ч. вечерта можел да си позволи да пие чай със семейството си,
да се разходи с императрицата, да отиде на театър или маскарад.
После се връщал кабинета си и от полунощ често работел до 3 ч. сутринта.
А след това прокрадвайки се покрай спящия камериер лягал да спи.
Императорът ядял малко.
Предпочитал обикновена, здравословна храна.
Много обичал телешки кюфтета с картофено пюре.
За вечеря можел да хапне краешник черен хляб или кисела краставичка.
По време на път менюто било още по-просто - каша от елда и супа.
Пиел минерална вода от Залцбург и много рядко вино от Бордо.
Не пушел. Обичал реда.
Бил крайно педантичен.
Разказвали, че хората със слаби нерви не издържали на погледа му.
Дамите припадали, но не от страх, а от обожание.
Николай Павлович минавал за един от красивите мъже в Европа.
Висок - 189 см, широки рамене, атлетично телосложение.
Носели се слухове, че под мундира слага памук, за да изглежда внушителен.
Личните му лекари обаче отричат този слух.
Императорът имал просто необикновено широка гръдна клетка.
Според тогавашната мода здраво стеснявал талията си.
Не си позволявал да се отпусне дори за минута.
Императорът трябвало винаги да бъде безупречен.
Той ще се превърне в еталон за следващите владетели.
Консерватизмът и стабилността, Николай смята за абсолютното благо за страната.
Тогавашните карикатуристи рисували във вестниците Франция
като бутилка шампанско, на която е изхвърчала тапата.
Русия като бутилка водка, без нито едно мехурче.
В края на 40-те, когато цяла Европа се тресе от революционни вълнения,
безредиците избегнали единствено Англия, Холандия и Русия.
30-годишоното управление на Николай І се оказал най-стабилният период
в историята на императорска Русия.
Николай Павлович сам управлявал огромната империя.
И най-маловажният документ бил одобряван от него.
Собствената канцелария на Негово Величество се превърнала
в главното учреждение в държавата.
Първо отделение на неговата канцелария отговаряло за
подготовката на указите и контрола за изпълнението им.
Второ отделение работело над Единен кодекс на законите в империята.
Трето отделение - политическо следствие, цензура, разкриване на фалшификатори
и разследване на оплаквания на селяните от помешчиците.
Четвърто отделение, под ръководството на императрицата, се занимавало с благотворителност,
в това число за приютите, болниците и за женското образование.
Пето отделение отговаряло за подготовката на аграрната реформа.
Знаменитото Трето отделение всъщност е полиция,
главната му задача била да следи за изпълнението на законите.
И преди всичко от държавните институции.
Личният състав на Отделението наброявал 36 сътрудници.
То било оглавено от Александър Бенкендорф,
герой от войната през 1812 г. и личен приятел на Николай.
Той ръководел жандармерийския корпус,
който изпълнявал ролята на вътрешни войски, наброяващи 4000 души.
Корпусът се ползвал с много висок авторитет.
Не случайно във финала на Гоголевския "Ревизор"
се появява именно жандармерист.
Благодарение на застъпничеството на Николай пиесата не била спряна.
Влезлият в историята като реакционер император даже не забранил
сатиричната пиеса.
Първото, което направил след коронацията си, е да върне от заточение
изпадналия в немилост поет Пушкин.
Те били почти връстници, Николай е с 3 г. по-голям.
Императорът освободил Пушкин от надзора на общата цензура и
заявил, че той самият ще бъде негов цензор.
Пушкин посвещава на Николай 9 стихотворения.
Императорът на няколко пъти лично се намесва и спасява поета от неприятности.
Дори плаща дълговете му, които възлизали на 165 000 рубли.
198 милиона днешни пари.
По същото време корнет Михаил Лермонтов от хусарския полк на лейб гвардията
за сериозни дисциплинарни нарушения бил изпратен в армията, участваща
в безкрайната кавказка война.
Кавказката война започнала през 1817 г. при Александър І.
Връхната точка е достигната при Николай, през 30-те години, когато планинските
народи в Чечня и Дагестан, водени имам Шамил Басаев, обявили
на руснаците газават - свещена война.
Ще завърши с пленяването на Шамил и покоряването на Северен Кавказ
през 60-те години при Александър ІІ.
В същото време в Европа възниква коалиция срещу Русия.
Европейските държави били обезпокоени от външно политическата
и военна активност на Николай І.
Зе четвърт век руските войски спечелили две локални войни -
с Персия и Турция.
Потушили две въстания, в Полша и Унгария,
след което Николай І бил наречен - жандармът на Европа.
През есента на 1853 год. започнала Кримската война.
През ноември, в Кавказ, руснаците разбиват турската армия,
а ескадрата на адмирал Нахимов потопява турския флот край Синоп.
Четири дни по-късно в Черно море се появяват френски и английски ескадри.
Русия се оказала във война с Англия, Франция, Турция и Сардиния
през пролетта на следващата година.
Австрия и Прусия запазили неутралитет, но се държали враждебно.
Тази позиция на бившите съюзници обидила Николай, на когото те били много задължени.
Войната се водела на три фронта.
В Крим, на Кавказ и в Бяло море на север.
Английска ескадра се опитва да обсади на Соловецкия манастир.
Монасите обаче отбили атаката с няколко стари оръдия.
На кавказкия фронт руската армия също побеждава.
В Крим събитията се развиват трагично.
За отбраната на Севастопол нямало нито сили, нито технически средства.
Параходите в руския флот били едва 30%, в съюзническата флота - 70 на сто.
Адмирал Нахимов бил принуден да потопи руския платноходен флот
пред входа на пристанището и по този начин да спаси
Севастопол от англо-френските военни параходи.
По време на отбраната на града загиват 127 587 души.
Общите загуби на руската армия възлизали на 143 000 души.
Това била катастрофа.
Руските войници се сражавали храбро, но въпреки това морският флот бил потопен.
В момента на скъсването на отношенията с Англия Николай І
заявил на посланика:
"Може би ще бъда в траур заради флота, но никога няма
да бъда в траур заради руската чест".
Николай бил съкрушен. Загубил съня си.
Лекарите го предупреждават, че силите му са на привършване.
Императорът не им обърнал внимание.
В лична беседа Николай вметнал:
"Ако можех да избирам, никога не бих избрал сегашното положение,
но аз съм като часови, получил заповед и се старая да я изпълня".
В края на януари императорът силно се простудил.
Личният лекар категорично му забранил да излиза на студа.
Налагало се обаче да приема парада на войските, които заминавали за Крим.
Императорът казал на лекаря:
"Ти изпълни своя дълг, позволи ми аз да изпълня своя".
Въпреки ледения вятър той посрещнал войските в лек кавалерийски мундир.
Скоро заболява от пневмония.
На 17 февруари е установена парализа на белите дробове.
Императорът бил в съзнание и наясно, че след няколко часа ще умре от задух.
Успял да се помоли и прости с близките си.
Като разбрал, че от Крим е дошъл куриер със спешно донесение, той
посочил сина си и казал: Това вече не е за мен, а за него.
На Александър казал:
Предавам ти управлението, не в такъв вид, какъвто бих искал".
На 18 февруари, в 12:30 часа, над Зимния дворец било издигнало траурен флаг.
Главния часови на империята сдал своя пост.
Николай І умира на 59 години.
На трона сяда 37-годишният Александър Николаевич.
Предстои му да свърши това, което не успели нито неговата прабаба Екатерина ІІ,
нито чичо му Александър І, нито баща му - Николай І.
Александър ІІ ще остане в историята като Освободител.
ГЛАВА ВТОРА АЛЕКСАНДЪР ІІ НИКОЛАЕВИЧ
Неговият баща казвал: "Искам да възпитам в сина си като човек, преди да го направя господар".
За наставници на престолонаследника били поканени учени с либерални възгледи.
Преподавателския екип бил оглавен от известния поет и романтик Василий Жуковски.
Александър е на 13 години, когато неговият баща влиза по средата на урока за декабристите.
"Ако беше на моето място, как би постъпил?", попитал Николай.
"Щях да простя", отговорил Александър.
След като завършил образованието си, наследникът тръгнал да пътешества из Русия.
Изминал 30 000 километра, посетил 30 губернии.
Той е първият от Романови, пресякъл рубежа между Европа и Азия, и посетил Сибир.
В Тоболск се среща със заточените декабристи и се опитва да облекчи живота им.
Във Вятка се запознава със заточения там Александър Херцен.
Младежите бързо намерили общ език.
По-късно Александър ще направи всичко възможно да освободи Херцен от полицейския надзор.
След години Херцен ще напише ода за царя-реформатор.
Александър ІІ прави много за Русия.
Неговото име стои сега по-високо от неговите предшественици.
Той се борел за човешки права.
Това няма да забравят нито руския народ, нито световната история.
След няколко години Херцен ще разгърне от Лондон революционната си агитация.
Ще призове Русия да хване брадвата, доста ще се постарае да
настрои общественото мнение срещу правителството.
До известна степен ще стане виновник за гибелта на императора.
Още като престолонаследник, Александър често постъпвал както повелявало сърцето му.
В противоречие на своя суров баща.
В характера на Александър все повече се проявявали нецарски черти.
Лекомислие, мекушавост и чувствителност.
Наследникът на руския трон повече приличал на приказен принц.
Постоянно търсел своята Пепеляшка, влюбвайки в младички госпожици.
През 1838 г. родителите му го изпратили в Европа.
В търсене на съпруга сред европейските принцеси.
В Дармщат Александър харесал 16-годишната
принцеса Максимилиана Мария фон Хесен - нежен ангел с големи очи.
В Лондон Александър бил представен на Н. В. кралицата.
Виктория била на 20 години и се оглеждала за съпруг сред европейските принцове.
Кралицата записала в дневника си:
"Намирам великия княз за доста привлекателен. Има красиви сини очи, той е само с година по-голям.
Танцувахме на бала до ранни зори.
Той е неимоверно силен, носехме се във вихъра на танца.
Никога не съм била толкова щастлива".
Влюбеният Александър вече се готвел да се откаже
от руската корона, за да стане британски принц-съпруг.
Свитата даже и не мислела за подобен вариант.
В отношенията на венценосните Ромео и Жулиета се намесили и напомнили на
престолонаследника за неговия дълг пред Русия.
И за малката хесенска принцеса.
Бракът бил одобрен и те се венчали.
Заедно с православието немската принцеса приема имената Мария Александровна.
Първите няколко години Александър бил страстно влюбен в младата си съпруга.
Глезел я, проявявайки изобретателност.
По негова заповед през есента в трапезарията внесли ябълка в огромна саксия,
за да може Мария сама да си откъсне плод.
Няколко години по-късно романтиката изчезнала.
Рядко оставали насаме, пред придворните водели дежурните разговори
за здравето, децата, времето... Заедно участвали на церемонии
и ходели на гости, но после се оттегляли в отделни спални.
Отслабена от петербургския климат и честите раждания, императрицата
се разболяла от туберкулоза и на 36 г., след 6 раждания, се превърнала
в бледа сянка на самата себе си.
С Александър ІІ свързвали най-съкровените, най-ослепителните надежди.
"Който не е живял в Русия през 1856 г., той не знае какво
е живот", пише Лев Толстой.
Управлението поема 37-годишният, зрял, добре подготвен управник, който
от дълги години участва в работата на държавните комитети.
Той успява да разруши външнополитическата изолация на Русия.
Подписан е Парижкият мирен договор, според който руските загуби
след Кримската война се оказали не толкова огромни.
Русия обаче загубила водещата си роля в европейската политика.
Решаването на този проблем младият император оставил за по-късно.
В едно от първите си обръщение към дворянството Александър заявил:
"Съществуващият ред за владение на хората не можа да остане непроменен.
По-добре крепостното право да бъде отменено отгоре, отколкото
да дочакаме то само да бъде отменено от низините".
Предшествениците му не се осмелили да отменят крепостното право,
страхувайки се от дворянската опозиция.
Александър обаче не можел повече да отлага.
Той си давал сметката, че една погрешна стъпка
и Русия ще бъде заплашена от военен преврат или пугачовщина.
След 7-годишни спорове на 19 февруари 1861 година
императорът подписал Манифест за освобождаване на крепостните селяни.
Основните положения в реформата:
Селяните се освобождавали и получавали земя, която трябвало да откупят от помешчиците.
Правителството отпускало субсидии и дългосрочни кредити за откупите.
Селяните плащали 20%, а държавата - 80%.
Откупените участъци се оказали по-малки от използваните с 30%.
Сумата на откупа превишавал в пъти реалната стойност на земята.
Селяните се превърнали в длъжници на хазната за десетилетия напред.
Земята била разпределена по следния начин:
В 99 800 000 селяни - 71% от населението, се намират 33,7 млн. десетини земя.
В 1,7 млн. дворяни, 1,5 на сто от населението, 71,5 млн. десетини земя.
Последвала верижна реакция от реформи.
Необходима била нова система за управление на страната.
Земската и градската реформи създали изборни органи на местно самоуправление.
Земствата и Градските думи сами решавали стопански и бюджетни въпроси.
Реформа прави достъпно за всички средното и висшето образование .
Нараства мрежата от народни училища.
Създадени са училища за безсъсловни ученици.
Открити са първите курсове за общо образование на жените.
Университетите получили относителна автономия.
Съдебната реформа прави всички съсловия равни пред закона.
Допускат се адвокати, публични процеси с участието на съдебни заседатели.
Военна реформа - отменени са телесните наказания в армията.
Пълно превъоръжаване с модерни пушки и оръдия.
Въведена е общо съсловна военна служба.
Това са първите в историята на Русия демократични промени.
Един от старите сановници казал на императора:
"Освобождаването на селяните, може да накара хората да мислят за конституция".
Александър поставял пред министрите си точно определени срокове за подготовка
на проектите и сам се вмествал в тях,
макар че на бюрото му всеки ден слагали дебели пакети с документи.
Той трябвало да свърши всичко, което не успял неговият баща.
Най-напред - да сложи край на войната на Кавказ.
Проточилата се кавказка война завършила през 1864 година с
покоряването на Чеченя, Дагестан, Черкезия и Абхазия.
С завоюването на Бухара и Хива в пределите на Русия е включен Туркестан
до град Кушка, който ще остане най-южната точка на империята
повече от сто години - до разпадането на СССР.
Аляска е единствената териториална загуба през този период.
1,5 млн. кв. км негодна за земеделие незаселена земя
е продадена на САЩ за 7,2 млн. долара.
Равняващи се днес на 108 млн. долара.
Сделката била смятана за много изгодна.
Александър работел с малки паузи от 9 часа сутринта до обяд,
който започвал в 18 ч. вечерта.
След това посвещавал времето на семейството си и светски приеми.
Най-голямото му увлечение бил ловът.
Много си падал по преследването на големи зверове - мечки, елени, зубри...
Много скоро обаче за него стават опасни даже обикновените разходки,
когато започнат самия него да преследват като дивеч.
Александър ІІ е последният владетел на Русия, които можел да си позволи
най-обикновена разходка из града. Без охрана.
Петербуржци се правели, че не познават господина, който се разхожда в парка,
макар че потретите му висели на всички обществени места,
и си шепнели: Господарят се разхожда със своята госпожица.
Александър бил на 48 г., когато забелязал красивата възпитаничка
на института "Смолни" - 19-годишната княгиня Екатерина Долгорука.
Първоначално той само я харесал.
След няколко невинни срещи, императорът се влюбил в нея.
Години по-късно Екатерина си спомня:
"Той се отнасяше към мен като със свещен предмет.
Това е толкова прекрасно. Ние всеки ден се срещахме.
Полудели от щастие да обичаме и изцяло да разбираме един друг.
Той се закле пред мен, че ще ми е предан завинаги и
единствената му мечта е да се ожени за мен.
Някога, когато бъде свободен".
На 4 април 1866 г. след поредна любовна среща, владетелят
в приповдигнало настроение, вървял от входа на лятната градина към каретата.
Той не разбрал веднага, че силният трясък е от изстрелян куршум.
Императорът бил наясно, че противниците на реформите могат да го свалят от трона.
Дори да го убият!
Първото покушение извършва 26-годишният терорист-единак Дмитрий Каракозов.
Той е от семейство на разорени дворяни, бивш студент.
Привърженик на индивидуалния терор.
Смятал, че след убийството на царя народът ще въстане.
Намиращият се редом селянин Комисаров го ударил през ръката с пистолета
и куршумът минал над главата на царя.
Арестуваният Каракозов заявил, че стрелял в царя,
защото излъгал народа за реформите. Раздал твърде малко земя.
Цялата страна била потресена, а най-много самият Александър ІІ.
През 1863 г. историкът Сергей Соловьов обяснява състоянието на страната и императора така:
"Лесно е да стигнеш до крайности. Лесно дърпаха юздите при Николай,
лесно беше да ги разхлабят при Александър ІІ.
Да спреш каретата при това главоломно спускано е крайно трудно.
Реформатор като Петър Велики, и при най-безрасъдното спускане,
държи здраво юздите и екипажът е извън опасност".
Александър имал много проблеми и в личния си живот.
Наложило се за известно време да изпрати Долгорука в чужбина.
Кралят на Франция го кани на световното изложение и
Александър веднага заминал за Париж.
Разхождали се по-големите булеварди, без никой да ги познае.
Разхождали се в парижките паркове.
От писмо на Александър ІІ до Екатерина Долгорука:
"Безумно те обичам! Тези мили дни, прекарани с теб,
ме правят безкрайно щастлив!"
Влюбените не знаели, че са следени от френската тайна полиция.
Никакви мерки за охрана не помогнали.
Второто покушение извършва полският националист Антон Березовски.
Стреля в Александър, когато той се връща заедно с Наполеон ІІІ от
преглед на армията в открита каляска.
Куршумът попада в коня.
Александър започнал да привиква към постоянните опасности.
След започването на поредната война с Турция, императорът заминава на фронта.
Въпреки усилията на охраната, често пъти стреляли по него.
Целта на войната било освобождаването на православните българи и сърби
и е била подкрепена от цяла Русия.
Войната завършила с пълна победа на Русия.
България става независима държава.
И до днес във всяка българска църква по време на литургия споменават
Александър ІІ - Царят-освободител.
На 2 април 1879 г., когато императорът се връщал
от обичайната си сутрешна разходка, го поздравява минувач.
Александър разсеяно отвърнал, когато забелязал в ръката му пистолет.
60-годишният император на цяла Русия побягнал криволичейки, за да него улучи
следващия го по петите му убиец.
Третото покушение е извършено от 33-годишния Александър Соловьов.
Член на тайната революционна организация "Земя и воля".
Той сам изготвил плана за убийството, като разчитал на преврат след него.
Докато преследвал императора стрелял 4 пъти
на разстояние от 10 крачки. Не го уцелил нито веднъж.
Скоро възникнала нелегална терористична организация "Народна воля".
Ръководителите й от София Перовска и Андрей Желябов започват
професионално да подготвят убийството на императора.
Четвъртото покушение.
През ноември 1879 г. групата на Желябов залага мина с
електрически детонатор под жп линията, по която минавал влака
на владетеля край град Александровск.
Мината не се взривила.
Петото покушение.
Групата на Перовска залага мина на жп линията край Москва.
Терористите знаели, че първо минава влака със свитата.
Случайно, този път, първи минал царският влак.
Атентатът пропаднал.
На 22 май 1880 година умира императрицата Мария Александровна.
Едва изчакал да минат 40 дни, на 6 юли, Александър се
се оженил за Екатерина Долгорука.
Тя получила титлата - княгиня Юриевска.
Венчавката била в малка стая в двореца в Царско село,
пред скромния олтар в походна църква, пазена в тайна,
защото никой в двора не одобрявал втория брак на Александър.
Императорът бързал, трябвало да подсигури бъдещето на жена си и децата.
Усилването на охраната нямало никакъв ефект.
Смъртта била винаги някъде наблизо.
Шестото покушение.
Народоволецът Степан Халтурин си намерил работа като дърводелец
в Зимния дворец и за половин година пренася в мазето под
царската трапезария 30 кг динамит.
По време на взрива на 5 февруари 1880 година
загиват 11 души, ранени са 56.
Всички войници от караула.
Императорът не бил в трапезарията. Посрещал закъсняващ гост.
След няколко дни императорът пише на сина си:
"Скъпи Саша, ако загина, поверявам ти жена ми и децата си".
От известно време Александър Николаевич
намира на перваза на прозореца в спалнята си разкъсани гълъби.
Установили, че на покрива на двореца се е заселил огромен ястреб и когато
го хванали се наложило да го затворят в килия.
Изтормозен и болен, Александър мечтаел само за едно.
Да се отрече от трона в полза на сина си
и да замине с жена си и децата си за Ница.
Трябвало обаче да завърши още една важна реформа.
По негово поръчение бил изготвен проект за учредевянето в Русия
на Изборно събрание - първата крачка към парламент и конституция.
Александър го одобрил и на 4 март 1881 г. проектът щял да бъде обсъден
на заседание на Кабинета на министрите,
след което ще започне изпълнението му.
На 1 март императорът присъствал на смяна на караула на Михайловския манеж.
На връщане той навестил в Михайловския дворец братовчедка си -
великата княгиня Екатерина Михайловна.
Да сподели плановете си за заминаването за Ница.
В 14.10 часа, императорът напуска двореца и потегля с каретата си към
Зимния дворец, където трябвал да бъде в 15 часа.
той обещал на жена си да я изведе на разходка.
Преминал по Инженерната улица, царската карета излязла на
на Крайречната на Екатерининския канал.
Редом с нея яздили 6 казаци, следвани на две шейни от офицери
от охраната, начело с полицмейстер Дворжицки.
По Крайбрежната улица бягало момче с кошница с хляб, а малко по встрани
офицер от артилерията. На завоя Александър забелязал млада жена, която махала
на някого с бяла кърпичка.
Когато пред каретата внезапно изникнал мъж с пакет в ръката
императорът се досетил: Ще последва взрив.
Седмото покушение извършил 20-годишният народоволец Николай Рисаков.
Един от двамата атентатори, дежурещи на Екатериненския канал.
Сигнала подала София Перовска.
Рисаков хвърлил към царската карета самоделна бомба и
се опитал да избяга, но се подхлъзнал и бил заловен.
Бомбата убива двама казаци от конвоя и случайно минаващо момче.
Три коня били ранени.
Каретата е повредена. Императорът не пострадал.
Полицмейстер, полковник Адриян Дворжицки, който бил до Александър си спомня:
"Господарят бе напълно спокоен, предложих му да продължи с моята шейна към двореца.
Господарят каза: "Добре, само ми покажете престъпника".
Императорът се приближил до Рисаков.
Той погледнал в очите своя неуспял убиец.
Оцелял и в седмото покушение. Всичко вече е минало.
Заради него пострадали невинни хора и Александър
се отправил към мястото на взрива при ранените.
Следван от полицмейстер Дворжицки.
Не направил и три крачки, когато бил заглушен от нов взрив.
"През дима и снежната пелена, чух слабия глас на Н. В.: "Помгони ми".
Повдигнах тялото му от земята и с ужас видях, че краката му са раздробени".
Втората бомба хвърлил 25-годишният Игнатий Гриневицки, взривявайки се заедно с императора.
Последните думи на владетеля били:
"По-бързо у дома, да умра в двореца."
Умира час по-късно, в кабинета си в Зимния дворец.
Александър ІІ бил на 62 години.
Великият княз Александър Михайлович, племенник на императора пише:
"Хиляди се тълпяха около Зимния дворец. Никой не питаше за нищо.
Големите петна кръв по мраморните стъпала сочели пътя към кабинета на императора.
Ние осъзнавахме, че идиличната Русия, с царя-бащица и неговия
вярно поданен народ, вече не съществува.
Бъдещето, не само на Руската империя, но и на света, зависело от
изхода на борбата между новия цар и стихиите на отрицанието и разрушаването".
Александър ІІ дава на страната си това, което тя чака няколко века.
Оказва се, че той освобождава не само селяните.
На свобода изскочила нова, непозната преди сила - революцията.
Превод и субтитри: Мартин Василев