AL DOILEA RĂZBOI MONDIAL ÎN CULORI
''NORI DE FURTUNĂ''
1 septembrie 1939.
Trupele germane pătrund în Polonia,
înregistrând rapid victoria absolută.
Cu 20 de ani înainte, și înaintașii lor mărșăluiseră
dar înapoi, spre casă, ca o armată înfrântă.
În 1918, după patru ani din Primul Război Mondial,
Kaiserul Wilhelm al ll-lea al Germaniei a fost forțat să abdice.
Armata lui era învinsă de ofensiva britanică, franceză și americană.
Poporul lui suferea de foame.
Dar deja se înfiripa un mit periculos.
Militarii germani pretindeau că nu fuseseră învinși în luptă,
ci trădați de proprii politicieni lași.
Cu toate acestea, pe 11 noiembrie 1918, la ora 11:00,
în ora a 11-a, ziua a 11-a, luna a 11-a, Primul Război s-a sfârșit.
În luna următoare, președintele SUA Woodrow Wilson
a sosit în Europa cu promisiunea creării unei noi ordini mondiale.
A convins liderii mondiali să creeze o nouă Ligă a Națiunilor.
Prin Tratatul de la Versailles, s-a stabilit că de atunci
disputele între țări să se rezolve prin dezbateri în Ligă.
Europenii erau eliberați.
Aliatul Germaniei, Imperiul Austro-Ungar, era dizolvat.
Au luat naștere noi națiuni: Austria Polonia, Ungaria, Cehoslovacia,
Iugoslavia, Letonia, Lituania și Estonia.
Teritoriul Germaniei a fost redus.
Dar acest proces era o bombă cu ceas.
Nu toți sărbătoreau nașterea unor țări ca Cehoslovacia.
În câteva dintre ele minoritatea germană era consistentă.
Dorința de a reuni germanii avea să bântuie Europa.
Sfâșiați de război, germanii mai suferiseră o umilință.
Fuseseră obligați să plătească 6,6 miliarde de lire sterline
ca daune de război Marii Britanii și Franței, bani pe care nu-i aveau.
Odată Wilson întors în America, noua lui ordine mondială s-a năruit.
Congresul SUA a decis că nu riscă intrarea în alt război în Europa.
A refuzat intrarea în Ligă, iar SUA s-a retras în izolaționism.
Germania se schimbase.
Era cea mai mare țară din Europa, dar fără monarhia sa militară.
Devenise o democrație.
Dar guvernul său, așa zisa Republică de la Weimar,
a primit curând câteva lovituri.
S-au iscat lupte între naționaliștii de extremă dreaptă
și comuniștii care încercau să înceapă o revoluție.
În 1923, țara a fost distrusă de inflația exagerată,
ce atingea sute de procente lunar.
Economiile oamenilor de rând au fost secate.
Era un moment propice ridicării politicienilor demagogi de dreapta.
Printre ei,Adolf Hitler.
Hitler se născuse în Austria.
Luptase cu vitejie în Primul Război Mondial și primise Crucea de Fier.
Întors în Germania, s-a stabilit în Munchen.
Retorica lui incisivă i-a permis să preia șefia
micului Partid Național-Socialist sau Nazist.
În octombrie 1923 Hitler și acoliții lui
au încercat să răstoarne guvernul de la Weimar.
Tentativa a eșuat și a fost condamnat la nouă luni de închisoare.
În închisoare a scris o carte, ''Mein Kampf - Lupta mea'',
învinovățind evreii de starea Germaniei
și cerând refacerea puterii acesteia și căutarea de teritorii în est.
După eliberare, a început să facă ordine în Partidul Nazist.
De-acum avea să folosească, democrația pentru a căpăta puterea.
În următorii cinci ani Germania a prosperat.
A diminuat susținerea partidelor de extremă stângă și dreaptă.
Apoi, brusc, s-a ivit șansa lui Hitler.
În octombrie 1929 bursa americană s-a prăbușit.
S-au pierdut miliarde de dolari, crahul afectând întreaga lume...
În Germania erau peste șase milioane de șomeri.
Doar politicienii extremiști păreau să ofere o soluție.
Politicienii ca Hitler.
Până în 1931, naziștii deveniseră o mișcare în masă.
Aveau proprii bătăuși, trupele de asalt SA,
cu trei milioane de membri.
La alegerile din 1932, naziștii au devenit majoritari.
În parlamentul german, Reichstagul.
Dar Hitler a refuzat o coaliție, lăsând Parlamentul paralizat.
Pentru a ieși din impas,
în 1933 președintele Hindenburg l-a numit cancelar, șeful guvernului.
După o lună Reichstagul a ars din temelii.
Hitler a dat vina pe comuniști și a cerut intervenția armată.
S-a folosit apoi de trupe pentru a interzice celelalte partide.
În august 1934 președintele Hindenburg a murit.
Hitler s-a autodeclarat președinte.
Acum era liderul suprem, Fuhrerul Germaniei.
Inițial, nimic nu prevestea ce avea să urmeze.
Timp de trei ani, Fuhrerul a trecut la refacerea economiei germane.
A cheltuit milioane cu lucrări publice,
inclusiv cei 8.000 km de autostrăzi, pentru a angaja șomerii.
În secret, Hitler cheltuia masiv cu programul de reînarmare.
Tratatul de la Versailles limita armata germană la 100.000 de soldați.
Nu avea voie să dețină avioane de luptă, tancuri sau submarine.
Această mică armată a fost triplată.
Apoi, în 1935 Hitler a dat cărțile pe față.
A scos la iveală noile forțe aeriene, Luftwaffe.
Aveau 2.500 de avioane, depășind cu mult Marea Britanie și Franța.
Odată cu reducerea Șomajului, naziștii au devenit foarte populari.
Prinzând curaj, Fuhrerul a trecut la prima mișcare expansionistă.
În 1935, a reocupat landul Saar de la granița cu Franța,
care ieșise din Liga Națiunilor, intrând sub ocupație germană.
După un an, a trimis trupele în Renania,
o zonă a Germaniei demilitarizată la Versailles.
Atunci, mulți credeau că Hitler prelua teritorii germane de drept.
Nici Marea Britanie, nici Franța nu s-au opus.
Când Berlin a fost gazda Olimpiadei din 1936,
naziștii erau priviți drept duri, dar cinstiți,
vrând să refacă mândria națională și neamenințând pe nimeni.
Evident au existat unele semne.
Legile din Nurnberg interziceau căsătoriile evreilor cu arieni
și le ridicau acestora cetățenia.
Dar primele amenințări la adresa păcii mondiale,
nu au venit din partea lui Hitler,
ci din cu totul altă parte.
La începutul secolului XX Japonia era deja o putere militară.
Înfrânsese Rusia într-un război în 1905
și luptase alături de Aliați în Primul Război Mondial.
După război, Japonia era o putere recunoscută.
A intrat în Liga Națiunilor.
Politic vorbind însă, era sfâșiată de contradicții.
Deși oficial era o democrație, persista feudalismul.
Mulți japonezi își venerau împăratul și-l considerau adevăratul lor lider.
Țara avea mari dificultăți economice, populația se mărise exploziv.
Resursele naturale nu puteau susține industriile în rapidă expansiune.
În căutarea soluțiilor, liderii s-au oprit asupra Manciuriei.
Manciuria avea recolte bogate, cărbune și resurse minerale din plin.
Era o țintă perfectă.
Trupele japoneze erau deja mobilizate acolo.
Alte ținte posibile erau coloniile puterilor europene,
Birmania, Malayzia și Hong Kong, deținute de Marea Britanie,
Indochina, condusă de Franța și Indiile de Est Olandeze.
Dar deocamdată, Japonia trebuia să fie prudentă.
Nu voia să incite cealaltă mare putere din Pacific,
Statele Unite ale Americii.
Deși se declarau antiimperialiste SUA dețineau un imperiu în Pacific.
Filipinele, Guam și alte câteva insule erau sub dominație americană.
Americanii aveau destulă putere să atace Japonia,
dar după sfârșitul războiului fuseseră ocupați cu altele.
Era epoca jazzului în America.
În anii '20 americanii exploataseră masiv vastele resurse ale țării.
Avusese loc o explozie economică ce părea de neoprit.
Oamenii făcuseră averi în industrie, și la bursă.
America părea pierdută în brațele plăcerilor.
Tulburările provocate de Japonia în Pacific păreau foarte îndepărtate.
După Primul Război Mondial, Sua și-au redus armata,
precum și forțele navale, alături de Anglia, Franța și Japonia.
Astfel, Japonia căpătase supremația navală în Pacific.
A urmat apoi Marele Crah.
Prăbușirea economică s-a extins, un sfert din populație devenind șomeri.
Zeci de mii și-au pierdut casele, locuind în ''orașe de carton''.
Preocupată înainte cu distracția, acum America era în suferință.
Era timpul ca Japonia să acționeze.
În 1931, fără să-și formeze propriul guvern ales,
forțele japoneze din Manciuria au capturat capitala Shenyang,
invadând apoi restul teritoriului.
A fost proclamat un stat marionetă Manciukuo, sub un conducător la fel.
Henry Pu Yi, ultimul împărat al Chinei,
care fusese detronat în 1911, a fost readus la conducere.
La sediul din Geneva, Liga Națiunilor se confrunta cu prima sa încercare.
Japonia era condamnată de toți dar reacția ei a fost dură.
Japonia consideră imposibil să accepte raportul ratificat de Adunare.
Japonezii au părăsit pur și simplu sala,
iar Liga a înțeles că nu poate face nimic în chestiunea Manciuria.
Japonia a fost declarată paria, dar nu i-a păsat.
Liderii săi puseseră ochii pe alte teritorii din China.
Era o pradă ușoară. China era în haos.
Guvernul generalisimului Chiang Kai-shek se lupta
cu Partidul Comunist Chinez condus de Mao Tse-Tung.
Era un război chivil.
În 1936, anticipând invazia, Japonia a semnat un pact cu Hitler.
Scopul era să fie apărată de URSS dacă ar fi atacat China.
În iulie 1937 japonezii au provocat trupele chineze și au invadat.
Inițial, chinezii au fost luați prin surprindere.
Dar curând au ripostat violent.
Comuniștii au făcut front comun cu Kuomintangul.
Japonezii au debarcat cu amfibii și până la sfârșitul anului 1937,
au ocupat mare parte din nordul și coastele Chinei.
Japonezii au luptat cu cruzime, bombardând orașe fără discriminare.
Occidentalii din portul Shanghai erau acum evacuați.
Orașul a fost asediat trei luni.
A suferit distrugeri masive.
Forțele japoneze nu au manifestat milă sau grijă față de populație.
Apoi după invadarea Nankingului, capitala Chinei de la aceea vreme,
pe 17 decembrie 1937, japonezii s-au dezlănțuit pe deplin.
Se estimează că au fost masacrați peste 300.000 de civili,
în timul unei orgii de violuri și crime de șase săptămâni.
Au atacat nave britanice și americane care apărau transportul și comerțul.
Cel mai grav incident a avut loc pe 12 decembrie 1937.
Canoniera americană Panay a fost scufundată de bombardierele japoneze.
Au fost uciși 15 membri ai echipajului.
Totuși, puterile occidentale au refuzat să intervină.
Așa că Liga Națiunilor nu putea să facă nimic.
În SUA Roosevelt voia să impună Japoniei o blocadă navală.
A devenit limpede că acțiunile și politicile unor națiuni
din alte părți ale lumii au efecte care se întind până la noi.
Dar Marea Britanie a refuzat de teama iscării unui război.
Roosevelt i-a dat lui Chiang Kai-shek 25 de milioane de dolari pentru arme.
Deși comuniștii luptau acum cot la cot cu Kuomintangul,
nici Uniunea Sovietică nu se grăbise să-i ajute.
Avusese doar câteva confruntări la granița cu Manciuria.
Dar China nu a primit nimic. În schimb trebuia să lupte singură.
În 1938, japonezii au cucerit Guangzhou
și au împins armata chineză înspre vestul țării.
Toată retorica Ligii Națiunilor
și promisiunile de a opri atacurile internaționale erau egale cu zero.
Deja Occidentul se confrunta cu pericole mult mai apropiate.
Acum, e ușor să ne amuzăm de Mussolini dictatorul fascist.
Gestica lui bombastică ne pare acum ușor ridicolă,
dar nu părea așa în 1922.
Atunci Italia părea în pragul anarhiei.
Țara era devastată de greve și confiscări de terenuri.
Guvernul democratic părea neputincios în fața acestor tulburări interne.
Benito Mussolini, veteran de război și ziarist a luat atitudine.
A înființat un partid de extremă dreaptă, Fasciștii.
În timp ce țara era paralizată de greva generală din 1922,
Mussolini a ordonat susținătorilor să mărșăluiască spre Roma.
Temându-se de războiul civil, regele i-a cerut să formeze un guvern.
Mussolini a nimicit rapid orice opoziție politică
și și-a asumat puteri dictatoriale.
Până în 1928, poziția lui părea asigurată.
Parlamentului era numit, nu ales,
iar puterea era concentrată în mâinile Marelui Consiliu Fascist.
Ca lui Hitler, primele sale acțiuni i-au adus popularitate lui Mussolini.
Programe extinse de lucrări publice au oferit locuri de muncă
și au transformat infrastructura Italiei.
Corupția a fost eliminată, iar mafia mai mult sau mai puțin nimicită.
A fost întărită armata și modernizate forțele aeriene.
În Mediterana, Mussolini a lansat la apă o flotă puternică,
mai mare decât flotele Marii Britanii și Franței la un loc.
Italia a părut să facă față Marelui Crah mai bine decât majoritatea.
Mussolini a devenit o sursă de inspirație pentru toată lumea.
Liderii politici, și chiar Adolf Hitler din Germania,
au văzut un model în sistemul fascist având forță și scop,
față de slăbiciunea democrațiilor din Marea Britanie și Franța.
Dar Mussolini nu voia să fie doar idolatrizat.
Voia să refacă Imperiul Roman.
Și-și stabilise deja o țintă a ambițiilor lui imperialiste.
Ținta lui era Abisinia, Etiopia de astăzi.
Italia avea deja colonii în zonă, în Eritrea și Somalia Italiană.
În decembrie 1934, armata italiană s-a ciocnit cu cea abisiniană,
într-o oază din regiunea Ogaden, adânc în teritoriul abisinian.
Mussolini a trimis apoi întăriri în Eritrea și Somalia Italiană,
cerând Abisiniei să plătească daune de război.
Împăratul Abisiniei, Haile Selassie, a apelat la Liga Națiunilor.
I-a solicitat să-și îndeplinească idealurile.
O mică națiune era amenințată de un alt membru al Ligii.
Era încercarea supremă. Dar Liga nu a făcut nimic.
Ministrul de Externe britanic a vrut să medieze un armistițiu,
dar Mussolini a refuzat.
În octombrie 1935, armata italiană a invadat Eritrea și Somalia.
Armata abisiniană nu se putea pune cu tunurile și tancurile moderne.
Aviația italiană domina în aer și i-a hărțuit pe abisinieni.
Uneori arunca bombe chimice,
ce fuseseră interzise la Versailles considerate crime contra umanității.
După șase luni Abisinia a fost ocupată.
Împăratul, Haile Selassie, a fugit în exil în Marea Britanie.
De la sediul din Elveția Liga Națiunilor își frângea mâinile.
Impusese sancțiuni economice, dar acestea nu avuseseră mare efect.
Agresiunea lui Mussolini dezvăluise două lucruri.
Liga Națiunilor, marea speranță pentru pace, era neputincioasă.
Iar ambele mari puteri ale Europei,
Marea Britanie și Franța nu mai aveau curajul să lupte.
Marea Britanie și Franța fuseseră distruse de Primul Război Mondial,
iar economiile lor nu-și mai reveniseră pe deplin.
Ambele suferiseră valuri de greve și frământări sociale.
Ambele aveau rate mari de șomaj încă înainte de Marele Crah.
Ambele plătiseră prețul imperiilor de la putere,
accentuat acum de preluarea fostelor colonii germane
și a țărilor din Orientul Mijlociu, parte din fostul Imperiul Otoman.
Cel mai mult fuseseră afectate de pierderile masive din război.
Mulți lideri, Lloyd George, Ramsay MacDonald și Stanley Baldwin
au susținut neimplicarea Marii Britanii în războaiele viitoare.
În ciuda pierderilor masive pe Frontul de Vest,
Marea Britanie a terminat războiul cu o armată regulată mare și eficientă.
Aceasta a fost redusă imediat la o armată de profesioniști,
care avea scopul să apere imperiul în extindere.
La momentul Marelui Crah, s-a renunțat la modernizarea armatei.
Marea Britanie se apropia de război slăbită economic și militar.
Franta pierduse mai mult ca Anglia în timpul Primul Război Mondial.
Neavând încredere în germani, a păstrat o armată regulată mare.
Dar în anii 1920, natalitatea în Franța a scăzut.
Era clar că spre sfârșitul anilor '30 numărul soldaților avea să fie redus.
Franța nu putea înfrunta Germania doar cu propria armată.
Soluția a fost adoptarea unei mentalități defensive.
În 1930 s-a început construcția fortificațiilor pe Linia Maginot,
de-a lungul frontierei cu Germania, până la granița cu Belgia.
Teoretic aici avea să facă legătura cu fortificațiile belgienilor.
Aceasta însemna că Franța putea să ducă un război defensiv.
Nu avea capacitatea de a lansa un atac împotriva Italiei,
chiar dacă Marea Britanie iar fi sărit în ajutor cu trupe.
Ambele țări știau că flotele lor din Mediterană
erau depășite numeric de noua flotă a lui Mussolini.
Când Italia a cucerit Abisinia, ambele puteri nu au intervenit.
Părea ceva prea îndepărtat, problema altcuiva.
Deja ambele se confruntau cu efectele Marelui Crah.
Acesta părea mult mai important.
În plus se confruntau cu o amenințare militară în vecini.
Germania modernizată și reînarmată.
Puterea Germaniei și cea a Italiei, aveau să fie curând demonstrate,
în susținerea ridicării unui alt dictator în Spania.
În 1936 în Spania s-a declanșat războiul civil.
Era extrem de brutal, familiile luptându-se între ele,
comuniștii cu fasciștii, credincioșii cu ateii.
În 1931, guvernul de stânga voia să înlăture monarhia spaniolă.
Regele a fost expulzat fiind declarată Republica.
În februarie 1936, partidele de stânga au format Frontul Popular,
participând la alegeri împotriva forțelor de dreapta.
Frontul Popular a câștigat la limită.
Deși programul său de reforme era modest,
din cauza grevelor și a desproprietăririlor,
dreapta se temea de venirea comuniștilor la putere.
În armata Spaniei, un bastion al gândirii conservatoare catolice,
ofițerii superiori începuseră să se gândească la puci.
Printre aceștia se număra generalul Francisco Franco,
fost comandant de stat major, atunci șeful armatei din Insulele Canare.
Pe 17 iulie 1936,
forțele de gerilă din Maroc, colonia spaniolă, s-au răsculat.
A doua zi Franco li s-a alăturat,
proclamând o mișcare naționalistă care va salva Spania de comunism.
Garnizoanele din Spania s-au alăturat revoltei.
Frontul Popular a mobilizat voluntari pentru apărarea Republicii.
Au fost schițate linii de front.
Inițial Franco a avut dificultăți.
Trebuia să traverseze Gibraltarul pentru a revenii în Spania.
A apelat la singurul care-l putea ajuta Adolf Hitler.
Într-o lună avioanele din Luftwaffe au început un pod aerian,
ducând veteranii lui Franco în sudul Spaniei.
În acest, moment Republica părea în avantaj.
Revoltele profranchiste din Madrid și Barcelona au fost înăbușite,
lăsându-i controlul estului țării.
Naționaliștii lui Franco erau blocați în nord-vest și în sud.
Dar situația naționaliștilor s-a schimbat
când Hitler și Mussolini au început să trimită trupe și armament.
Dictatorul german și-a testat astfel noua dotare și forțele armate.
Au fost trimise primele panzere, și 12.000 de soldați.
Luftwaffe a trimis Legiunea Condorul, cu bombardierele sale moderne.
Mussolini a trimis 50.000 de așa-ziși voluntari și peste 700 de avioane.
Republicanii au apelat degeaba la Anglia, Franța, și URSS.
Londra și Parisul se temeau să nu iște un război în Europa.
Au adoptat o politică neintervenționistă.
În mod cinic Germania și Italia s-au implicat.
Dar când s-a văzut că tot trimiteau arme naționaliștilor,
Iosif Stalin, liderul sovietic, a anunțat că va ajuta Republica.
Stalin se temea de venirea la putere a fascismului în Germania.
Hitler declarase despre comuniști că erau dușmanii nazismului.
Prin conflictul din Spania, Stalin ținea Germania și Italia ocupate,
în timp ce el întărea forța armatei Sovietice.
A trimis 700 de consilieri militari, tancuri și avioane de vânătoare.
Era mult, dar nu se compara cu ajutorul primit de Franco.
Republica nu a primit ajutor substanțial de la o altă țară,
ci din partea voluntarilor, Brigăzile Internaționale.
Cam 30.000 de americani, britanici, francezi și germani de stânga
s-au înrolat să lupte în Spania.
Susținuți de fasciști, naționaliștii au luptat pe două fronturi.
Unul avansa spre Barcelona dinspre nord,
celălalt era condus de Franco, și înainta spre Madrid dinspre sud.
Până la sfârșitul anului 1936, Madridul era atacat din trei părți.
Luptele erau intense și însoțite de atrocități împotriva civililor.
Republicanii vânau și ucideau preoți romano-catolici.
naționaliștii măcelăreau pe toți cei acuzați a fi comuniști.
Avioanele germane și italiene atacau ținte civile fără discriminare.
Madridul a fost bombardat masiv,
dar cel mai grav incident a fost în aprilie 1937,
când orașul basc Guernica a fost ras din temelii,
fiind uciși 6.000 de civili.
Zona controlată de republicani era constant asediată.
Forțele republicane luptau vitejește, dar neinstruite și slab înarmate,
nu puteau ține piept soldaților profesioniști conduși de Franco
sau armamentului modern al Italiei și Germaniei.
Războiul continua iar luptele din jurul Madridului
deveniseră simbolul rezistenței stângii în fața dictaturii fasciste.
În culise, alianța republicană se destrăma.
Comuniștii și socialiștii își doreau exclusiv o victorie militară.
Dar anarhiștii și sindicaliștii, mai idealiști, au văzut în război
șansa unei revoluții în masă a muncitorimii.
Aceste fricțiuni au explodat în mai 1937.
În Barcelona a început lupta între anarhiști și comuniști.
Aceasta a dus la slăbirea fatală a cauzei republicane.
LA sfârșitul anului 1938 inamicii naționaliștilor erau blocați
într-o mică enclavă lângă Barcelona
și în alta înspre est, de la Madrid către coastă.
Madridul a continuat să reziste, dar Brigăzile Internaționale s-au retras.
Tot mai multe state recunoșteau guvernul lui Franco,
în timp ce armata lui se apropia de asaltul final al Madridului.
La sfârșitul lui martie 1939,
apărătorii capitalei s-au predat epuizați de trei ani de lupte.
După o lună, Franco a declarat oficial încheierea ostilităților.
Rănile provocate de războiul civil în Spania s-au vindecat în ani,
și într-un fel nu s-au vindecat niciodată.
Pentru restul lumii, victoria lui Franco s-a dovedit un dezastru.
Lui Hitler și Mussolini li s-a confirmat opinia
că Marea Britanie și Franța nu rezistau unei presiuni puternice.
Stalin era disperat de dorința lor de a înfrunta fascismul.
Hitler și-a văzut șansa de a aplica politicile agresive din ''Mein Kampf''.
Dinaintea terminării războiului din Spania, armatele lui mărșăluiau deja.
Din clipa când a devenit cancelar al Germaniei, pe 30 ianuarie 1933,
Hitler a început să-și aplice ambițiile pe termen lung.
Pe 3 februarie, le-a spus comandanților lui superiori
că vrea să cucerească teritorii din est.
Li s-a ordonat să se pregătească pentru o expansiune masivă.
Deși Germania nu avea voie să dețină tancuri,
un tratat secret cu Uniunea Sovietică din 1923 i-a permis dezvoltarea
de proiecte de tancuri și teste cu tactici blindate mobile.
Tinerii ofițeri germani energici, ca Heinz Guderian,
citiseră teoriile britanicilor ca Basil Hart și col John Fuller.
Asistaseră la manevrele britanicilor din 1920 pe câmpiile de la Salisbury.
Astfel le-a venit ideea unor unități mobile rapide
formate din tancuri, tunuri și infanterie,
care puteau pătrunde fulgerător în teritoriul inamic.
Hitler le-a adoptat entuziast ideile.
Noua armată urma să dețină trei divizii de panzere.
În mod similar, noile forțe aeriene, Luftwaffe,
conduse de Hermann Goering, se puteau dezvolta acum.
În anii în care i se interzisese să dețină forțe aeriene,
Germania și-a păstrat experiența, construind avioane civile
și cluburile de planorism și zbor, o rezervă potențială de piloți.
În martie 1935, Hitler a dezvăluit existența Luftwaffe.
Atunci a anunțat că armata va fi mărită la 300.000 de soldați,
fiind reintrodusă recrutarea obligatorie.
Marea Britanie și Franța au protestat la încălcarea Tratatului de la Versailles.
Dar curând, au trecut lent, și cu reticență la reînarmare.
Până acum, Hitler avusese obiective modeste.
Luase înapoi ce-i aparținea de drept, landurile Renania și Saar.
Dar acum avea o țintă mai mare, țara sa natală, Austria.
În '34 naziștii austrieci încercaseră unirea țării cu Germania.
Austriecii vorbeau germana, deși nu făcuseră parte din Germania.
În februarie 1938, a fost descoperit un alt complot nazist.
Cancelarul Austriei, von Schuschnigg, i se împotrivise lui Hitler.
Hitler a cerut Austriei să nu mai atace naziștii austrieci
și să se unească cu Germania.
Schuschnigg a organizat un referendum
ca austriecii să-și exprime opțiunea în privința independenței.
Dar pe 12 martie 1938, în ajunul referendumului,
de teama că rezultatul nu va fi cel scontat, Hitler a trimis trupele.
Surpriza și primirea călduroasă de către simpatizanții naziști
au făcut ca invazia să fie fără vărsare de sânge.
Imediat, Hitler a anunțat anexarea Austriei la al Treilea Reich.
Pentru prima dată o țară suverană fusese anexată Germaniei.
Din nou democrațiile occidentale nu au reacționat.
În vara anului 1938, a atacat următoarea victimă, Cehoslovacia.
În nord-vestul țării trăia o minoritate germană numeroasă,
într-o zonă cunoscută ca regiunea sudeților.
Germanii sudeți făcuseră parte din Imperiul Austriac,
rămânând izolați la crearea Cehoslovaciei în 1919.
Era bomba cu ceas ce ticăia de la semnarea Tratatului de la Versailles.
Hitler a încurajat dorința de autonomie a sudeților germani
și a amenințat cu forța guvernul ceh dacă acesta s-ar fi opus.
Guvernul ceh a ordonat mobilizarea și s-a pregătit să-l înfrunte.
Armata cehoslovacă era mare și bine echipată,
având fortificații masive la granița cu Germania.
Hitler a dat înapoi.
Dar la începutul lunii septembrie, îngrijorat de iminența războiului,
prim-ministrul britanic, Chamberlain, a vrut să medieze pacea.
S-a întâlnit de două ori cu Hitler.
Dictatorul l-a asigurat că dacă obține regiunea sudeților,
nu va mai aspira la alte teritorii din Europa.
La Munchen, pe 29 septembrie 1938 cu Mussolini ca mediator,
Franța și Marea Britanie au cedat Germaniei, regiunea sudeților,
în schimbul unei declarații oficiale că Hitler nu mai vrea alte teritorii.
Chamberlain a revenit în Marea Britanie fluturând hârtia,
care pretindea el, că le va garanta pacea.
Astfel pe 1 octombrie, nemții au ocupat regiunea sudeților
și au preluat fortificațiile de la granița cu Cehoslovacia.
Hitler a început să analizeze următoarea sa țintă, Polonia.
Oficial, invoca iar o minoritate germană izolată prin Tratat.
Hitler cerea revenirea portului Gdansk sub stăpânire germană,
asigurând astfel legarea Prusiei de Est de restul Germaniei.
Polonezii au refuzat, iar Hitler a ezitat.
Nu era încă pregătit să înceapă un război total
și avea treburi neterminate cu Cehoslovacia.
În martie 1939, partea estică a țării, Slovacia,
cu o altă structură etnică decât teritoriile cehe,
a solicitat ajutorul lui Hitler în a-și obține independența.
Hitler l-a chemat la Berlin pe prim-ministrul cehoslovac, Hacha,
și la forțat să-și pună țara sub protecția Germaniei.
Trupele germane au intrat în restul Cehoslovaciei fără opoziție.
Mare parte a țării a fost anexată Reich-ului.
Slovacia a fost declarată protectorat.
Era prima dată când Hitler prelua un popor nevorbitor de germană.
Din nou, Marea Britanie și Franța au protestat foarte slab.
La sfârșitul lunii martie a cerut iar polonezilor predarea Gdanskului.
Acum Franța și Marea Britanie au anunțat fără echivoc
că vor declara război dacă atacă Polonia.
Dar deja lui Hitler nu-i mai păsa dacă aveau sau nu să o facă,
fiind sigur că sunt niște inamici slabi și nehotărâți.
În Rusia, Stalin devenea tot mai îngrijorat de violența lui Hitler.
În aprilie, Stalin a propus o alianță cu Marea Britanie și Franța.
Negocierile au bătut pasul pe loc, iar Stalin, disperat
a decis că există altă soluție pentru amenințarea germană.
Pe 23 august, Uniunea Sovietică și Al Treilea Reich,
considerați dușmani de moarte, au încheiat un pact de neagresiune.
Pactul menționa în secret împărțirea Poloniei între cele două țări,
iar Stalin avea mână liberă să preia Estonia, Letonia și Lituania.
Scăpând de amenințarea Rusiei,
Hitler a ordonat armatei să se pregătească pentru invazie.
Pe 31 august Wehrmachtul s-a pregătit de asalt.
Fuhrerul său luase decizia care avea să arunce întreaga lume în război.