Това е един обикновен японски дом,
но всеки ден тук се прави нещо необикновено.
Бих искал да ви покажа моя обяд.
Това е кутия "бенто" (пр. обяд в кутия).
Казват, че в Япония човек яде с очите си.
Наистина е важно да оцените
външния вид на храната, която ще изядете.
Нещо повече, тази кутия бенто дори изразява нещо.
Темата й е любимият сезон в Япония - пролетта.
Тези малки неща са нарязани във формата на вишневи цветчета
и има много зеленчуци, вкл. това цветче на рапица,
което се появява само през пролетта.
Тази малка кутия бенто е почти като произведение на изкуството.
Има техника, има форма, има значение, има символика
и е твърде красиво, за да бъде изядено.
Голяма част от домашния живот в Япония е пропит с естетика.
Самият дом може да бъде дело на въображението
и много от дейностите, които се извършват вътре в него
се изпълняват прецизно и грациозно.
Смята се, че съвременният свят е унищожил
древното японско изкуство на живота,
но красотата все още е в изобилие,
тъй като художниците преоткриват старите традиции за новото време.
Но японският дом е оказал влияние и на Запада.
Той спомогнал за създаването на познатата модерна архитектура
и е преобразил начина на живот на мнозина от нас.
Изкуството на японския начин на живот еп. 3 Домове
Япония има население от 127 милиона души.
Тя е една от най-гъсто населените страни в света.
Повечето хора живеят в безкрайни градове, в малки апартаменти.
Но невинаги е било така.
Преди 100 години 85% от населението на Япония живеело на село
и е било така от векове.
Повечето селски домове отдавна са изчезнали.
Но някои са останали.
Мияма е едно от последните оцелели традиционни села в Япония.
А това са минка -
народни къщи, в които някога живеели повечето японци.
Минка може да изглеждат простички,
но всъщност са невероятно технологично постижение,
проектирани за отпор на крайностите на японския климат.
Сламените покриви са достатъчно стръмни, за да се справят
със силните летни дъждове и зимните снегове,
а сградите са повдигнати от земята,
за да осигурят възможно най-голямо проветрение
през по-горещите и по-влажни месеци от годината.
Японската география дори диктувала начина, по който са били построени.
Една от определящите особености на това село
и на голяма част от японската традиционна архитектура
е изобилието от дърво. То е абсолютно навсякъде.
Има поне две причини за това.
Първата причина е, че в Япония има много дървен материал,
докато камъкът, предимно вулканичен, е много труден за строителство.
Втората причина, и се боя, че засягам болезнена тема,
е, че като цяло дървените къщи са по-безопасни.
Да, те може да изгорят,
но едва ли ще смажат техните обитатели в случай на земетресение
и по-лесно се сглобяват отново впоследствие.
Макар че строителите се заели да работят с дърво по практически съображения,
те много бързо го превърнали във форма на изкуство.
Всъщност, японските занаятчии въвели
съвършена форма на конструкция от дърво, ненадмината на Запад.
И можели да построят цели къщи без винтове, пирони или лепило.
Просто находчиви технически похвати.
Тези техники все още се използват днес
в работилницата на Накамура Йошияки в Киото.
Накамура е един от най-уважаваните японски сукия-дайку
или майстор - дърводелец.
За да стане сукия-дайку,
човек трябва да овладее сложни правила, съчетаващи етични и практически въпроси.
Това важи дори за начина, по който дърводелецът използва инструментите си.
В Япония ние дърпаме,
движим рендето в посока към нас.
Същото е и с триона, зъбите са направени за дърпане.
Европейските инструменти са направени за тласкане.
Това е напълно противоположно.
С кибрита е същото.
За да запалите кибритена клечка, вие тласкате, но ние дърпаме.
Ние мислим за другите хора, стараейки се да не ги нараним.
Но в индивидуалистичното общество вие изтласквате инструментите си.
Уважението е крайъгълен камък на философията на сукия-дайку
и то важи също за материалите.
В Япония дървеният материал е повече от стока.
Според шинтоизма той идва от жив, дори свещен организъм,
и трябва да се обработва с дълбока почит.
Европейската архитектура влиза в разрез с природата.
Японската архитектура и природата съществуват съвместно.
Преди 1000 години, през периода Хейан
строили къщите по подобие на дърво.
Покривът бил лек като клоните и листата.
Подпорите били дървесните стволове,
а фундаментът - корените.
Представяли сме си, че живеем под голямо дърво.
Това е отношението на японците към архитектурата.
Накамура и неговите дърводелци учат на тази философия
по-младите поколения.
Всеки чирак се обучава пет години.
Чрез често черна работа
те научават правилното отношение и техники.
В архитектурата всичко се свежда до ръбовете и тяхното свързване.
Почистването е част от обучението -
за 5 години виждате всички видове ръбове.
Това е изключително важно, за да станете дърводелец.
В Япония хората говорят много за духа на шокунина,
духът на майстора или занаятчията,
и този дух се усеща пределно ясно тук, в работилницата на г-н Накамура.
Хората работят много прецизно и съсредоточено.
Те измерват и премерват, и мерят отново,
за да направят всичко както трябва.
Ала може би най-изненадващото е, че работят в почти пълно мълчание.
Няма бърборене, няма шеги,
има невероятна концентрация върху възложената им работа.
Тук наистина усещам уважението, гордостта
от принадлежността към великата древна традиция на дърводелството
и строителството на къщи, започваща в далечното минало на Япония.
Едни от най-хубавите стари японски къщи са в Йокохама,
в покрайнините на Токио.
Това е Риншункаку.
Построен е през 1649 г.
от владетеля Йоринобу Токугава.
Основното жилище на собственика било укрепен и пълен с въоръжение замък,
но когато не работел, той идвал тук,
в дома на неговите мечти.
Това било неговото убежище, място за съзерцание
и естетическо размишление.
Но като го гледам днес, смятам, че най-впечатляващото в него
е неговата скромност.
Точно по същото време
европейските владетели изграждали огромни барокови дворци,
а този, напротив, е толкова скромен.
Всъщност, единственият видим знак за екстравагантност е вторият етаж,
което било почти нечувано в Япония по това време.
Ясно е откъде е черпила вдъхновение тази къща.
Ниските стрехи, дървото, начинът, по който е повдигната над земята -
тя ни препраща към минка от селското минало на Япония.
Изящна и майсторски изпипана.
Но истинската красота е вътре.
Тя е повлияна от простата естетика на дзен будизма.
Тя съдържа всички елементи на традиционния японски интериор.
Стаите са открити пространства и не са затрупани с вещи.
Външните стени са шоджи паравани,
чиито хартиени плоскости изпълват дома с мека неземна светлина.
Подовете са татами,
рогозки от оризова слама, които диктуват размера и пропорциите на всяка стая.
Но най-важната характеристика на тази къща е почти невидима.
Това е уникалната японска концепция, известна като "ма".
Ма е от съществено значение за японската естетика
и за японския начин на живот.
Тя касае отрицателните, т.е. празните пространства между нещата.
Най-очевидният пример за ма е тишината.
Ако замлъкна...
...по средата на това изречение, ще ви се стори странно...
Но в японския начин на мислене тази празнина, тази пауза,
е също толкова пълноценна и изпълнена със смисъл
като думите, които я обграждат.
Ма се появява в много японски форми на изкуство - в живописта
и калиграфията, в драмата и в бойните изкуства,
но присъства също в японските домове,
а Риншункаку е изпълнен с нея.
Просто се огледайте
и ще откриете отрицателно пространство навсякъде.
Етажното разпределение на Риншункако е безкрайно гъвкаво.
Вътрешните стени се плъзгат една след друга, за да отворят стаите.
Дори външните стени са подвижни.
Ефектът е едно непрекъснато пространство,
което продължава дори навън.
Лека, функционална, гъвкава,
Риншункако е урок по домашен дизайн.
Тези къщи са оказали дълбоко влияние върху модерната архитектура на Запад,
в работата на архитекти и дизайнери като Франк Лойд Райт,
Чарлз и Рей Иймз,
Валтер Гропиус
и Льо Корбюзие.
Когато модернистите - архитекти и дизайнери за първи път се натъкнали
на традиционните японски къщи, те били удивени.
Що се отнася до тях, това било модернистична архитектура,
която по случайност била на стотици години.
И, разбира се, днес, живеенето в отворени пространства,
минималистичният интериор и изчистените, прости линии
се превърнаха в принципи на живота през 21-ви век,
но тези принципи били въведени преди векове в такива къщи.
Сред целия този минимализъм
едно място в японския дом било запазено за разточителство
и било посветено на украшенията.
То е известно като токонома.
Може да изглежда като празна ниша,
но тази ниша била някога сърцето на японския дом.
Собственикът на имота сядал тук
и следователно бил обрамчен от неговата токонома.
Но неговата токонома била и място
за някои внимателно подбрани предмети.
Токономата включвала свитък, често с калиграфия,
който бил придружен от проста флорална украса,
което трябвало да бъде просто така,
защото това било самостоятелна форма на изкуство -
икебана.
Много японци са обсебени от подреждането на цветя,
защото икебана не е само хоби,
но и много лична форма на изразяване.
След като започна, се занимавам с часове.
Мога да изразя себе си.
Когато се почувствам унил,
подреждам няколко цветя и това ме прави щастлив.
Когато бях малка, баба ми се занимаваше с икебана.
Нейната работа ме подтикна и аз да се занимавам с това.
Като популярна форма на изкуство на домашния живот
днес в Япония има над 1000 училища по икебана.
Но тя произхожда от религията.
Тя води началото си оттук - храма Шиунзан Чоходжи в Киото.
През 15-ти век
той бил дом на будистки монах на име Сенкей Икенобо.
Икенобо отговарял за подреждането на даровете за Буда,
а той обичал много цветята.
На 25 февруари 1462 г.
Сенкей Икенобо направил много специална аранжировка с цветя.
Тя била сложна, свободностояща конструкция
от около десетина различни цветя в златна ваза
и била пълна със символика.
Очевидно е предизвикала нещо като сензация.
Всъщност хората от Киото прииждали към храма
просто да я разгледат.
Не знаем как точно са изглеждали цветята,
но Сенкей Икенобо ни е оставил някои указания.
Това е един доста специален документ -
петметров свитък,
датиращ от 1480-те, 1490-те години.
Години наред той бил под ключ и скрит от чужди очи.
Неговото съдържание било известно като тайните послания,
предавани само от един майстор на следващия.
Дори и днес никой не е напълно сигурен както точно означават.
Но тази част от свитъка изглежда ни дава представа
за най-ранните творения на икебана.
Те са, разбира се, красиви рисунки, и са отлично запазени,
но пленителното в тях е,
че текстът около тях разкрива как всяка от тези аранжировки
е изпълнявала различна функция
и улавяла различен момент в живота на хората.
Тази отляво се нарича "цвете за сбогом".
Тази композиция се прави при сбогуване
с член на семейството, приятел или колега.
А тази отдясно е противоположното. Нарича се "цвете на очакването"
и се прави, когато очаквате завръщането на любим човек.
Последната композиция
е направена за отпразнуване на замонашването на млад човек.
Все още има какво да се научи от този документ,
но според мен става ясно, че икебаната не е била просто подреждане на цветя,
а фино и загадъчно средство
за изразяване на радостите и трудностите в живота.
И през повече от 500-годишната й история
практикуващите икебана са се опитвали да я усвоят.
Това е Манабу Нода.
Той може да изглежда като банков мениджър,
но е един от най-уважаваните майстори на икебана в Япония.
При Икенобо идват ученици от цял свят,
за да го видят как прави чудеса с цветята.
Другото име на икебана - "кадо" означава "Пътят на цветята".
Този път е безкраен.
Дори да се упражнявам до края на живота си,
никога няма да постигна съвършенство.
В икебаната, разбира се, се опитваме да направим красива аранжировка,
но по-важното е процесът на създаването й.
Ма е пространството, което не можеш да видиш.
В икебаната то е пространството между клонките.
Казваме, че подреждаме цветя,
но за да покажем най-доброто от тях,
всъщност подреждаме пространството около тях.
Сезоните постоянно се сменят.
Концепцията за временния характер на нещата
е важна част от японската култура.
Чрез икебана научаваме, че е така и при хората.
Да си жив означава постоянна промяна.
В традиционна стая цветята се поставят в токономата.
Те осигуряват тема за разговор.
Чрез икебаната майсторът и гостът могат да установят връзка.
Има много специфични правила за разглеждането на икебана.
Трябва да застанете тук, на една рогозка разстояние от токономата
и е много, много важно да сте лице в лице с композицията.
Не може да я гледате отстрани.
След като застанете правилно, поемате си дъх,
успокоявате се и тогава може да започнете да гледате.
Трябва да започнете разглеждането от основата на композицията
и по-специално от точката, в която растенията се появяват от водата.
Това е наистина важна част от икебана.
Известна е като мизугива, на ръба на водата,
а оттам произхожда и самият живот.
След съзерцаване и размишление върху това,
вдигате глава и следвате линията на растенията
нагоре и нагоре, и нагоре,
докато стигнете до самия връх.
Когато стигнете до върха, отново си поемате дъх
и започвате да възприемате композицията в нейната цялост.
Тя е съставена от три растения -
японски ирис,
спирея и зелен клен.
Те са били избрани заради сезона
и отразяват преминаването на късната пролет в ранно лято.
Композицията е абсолютно фантастична.
Всичко е подчинено на визуалната хармония,
така че тук има хармония между цветовете - лилав, бял и зелен,
има хармония между правите и кривите линии, и, разбира се,
има хармония и между положителното и отрицателното пространство,
между цветята и ма, която съществува между тях.
Тази аранжировка е известна като "шока".
На японски шока означава "живи цветя".
Тази композиция наистина очертава житейската история на едно цвете.
Виждаме как отначало то излиза от земята и се устремява нагоре,
а после се извива под влиянието на вятъра и дъжда,
но въпреки това продължава своя път.
Тук наистина се усеща историята на един живот,
харесва ми алюзията за различните етапи от живота.
Така например, два от ирисите са разцъфнали много красиво,
но друг е все още разпъпващ, което е още по-важно,
защото се отнася за бъдещето и за надеждите за бъдещето.
Никога не съм мислил, че ще кажа това,
но наистина се вълнувам като гледам тази аранжировка,
защото макар че на пръв поглед виждаме житейската история на група растения,
не може да не си помислим за нашия собствен живот.
Пътуванията, които трябва да направим, трудностите, които трябва да изтърпим,
и, разбира се, преходността на самия живот.
Кой би си помислил, че група цветя може да е изпълнена с толкова много смисъл?
Но икебаната не е просто цветарство.
Тя е домашна форма на изкуство, изпълнена със стил и символика.
И не е единствената.
В традиционната японска токонома
икебаната е придружена от висящ свитък.
Той често съдържа друга велика, древна японска форма на изкуство -
калиграфия или шодо.
Шиночооджи е тих квартал, недалеч от Киото.
А това е домът на една от изгряващите звезди на японската калиграфия.
Томоко Кавао прави по три или четири часа на ден
копия на чудесни творби на великите майстори на шодо.
За създаването на всеки йероглиф има определен набор от движения на четката.
Образец, който е неизменен от хилядолетия.
Изминали са две хиляди години,
но ние изписваме йероглифите по същия начин.
Едно от качествата на шодо
е, че можете да проследите оригиналните движения на четката.
Когато погледна стари класически шодо творби,
мога да позная дали човекът е бил тъжен, когато ги е писал.
Ако ударите на четката са отривисти, мога да кажа, че е бил ядосан.
Ударите на четката отразяват техните чувства
и стилът на писане може да разкрие тяхната личност.
Мисля, че шодо е важно за съвременна Япония.
Преди 150 години всички са пишели с четки.
Сега хората използват смартфони и таблети,
всичко е дигитално.
Писането на ръка стана ценно.
Копирам творбите на майсторите, за да усъвършенствам техниката си
и оттам се надявам да създам свой собствен стил.
Томоко е известна най-вече с монументалните си калиграфски творби
и е вълнуващо да я гледате как ги прави.
Казват, че шодо изразява човешкото сърце.
Това, което чувстваш в сърцето си, протича през ръката ти
и се изразява върху хартията.
Сякаш виждаш сърцето си на хартията.
При шодо имате само една възможност да го направите правилно.
Това е много важно.
Много е истинско.
Нужна е пълна концентрация,
за да направите произведение на изкуството на мига.
Картината на Томоко гласи шу-ха-ри-
традиционна фраза, която описва етапите за овладяване на формата.
Да се научиш, да се откъснеш и най-накрая да надминеш.
Това е толкова динамично изображение.
Напомня ми за Джаксън Полък или Франц Клайн,
харесва ми разнообразието от петна тук -
тези големи черти, дълги по 90 или 120 см,
пръските и следите от четката,
и тези капчици, които сякаш се пръскат навсякъде.
А там има огромна локва от мастило, която още не е изсъхнала.
Невероятно вълнуващо е да гледате,
но не само изображението,
а действието, което поражда изображението.
Това е изкуство на тялото.
Става дума за дисциплина, за контрол, за движение.
Калиграфията, разбира се, е древна форма на изкуство,
но в тази стая и на тази хартия не би могло да бъде по-живо.
Днес повечето японски домове изглеждат твърде далеч
от изящните традиции на страната.
Всекидневният живот може да е подреден и спокоен,
но не е особено японски.
Критиците твърдят, че хората вече не се интересуват
от запазването на родните им традиции.
Но поне тук в Киото има признаци,
че една от ежедневните японски форми на изкуство все още се тачи.
Кимоното, националният костюм на Япония.
Но тези хора не са местни жители.
Те са предимно азиатски туристи, които са платили огромни суми пари,
да се изживеят като персонажи от японското минало.
Япония е изминала труден път през миналия век.
Как да запази наследството си живо и значимо
сред постоянните промени в съвременния живот.
От 50-те години демографският бум в Япония
преобразил начина на живот на нейните граждани,
породил огромни, разрастващи се градове из цялата страна,
повечето от които са се формирали без никакво планиране.
Колкото и да обичаме да възхваляваме изкуството на японския дом,
бързата урбанизация на Япония през 20-ти век
направила домашния живот изключително сложен.
В Токио повече от 6000 души обитават един квадратен километър.
Вследствие на това жилищата станали по-малки, но и много по-скъпи.
Едва ли има месец, в който да не се появи някоя история в пресата
за млади работници в Токио, живеещи в апартаменти,
не много по-големи от ковчези.
Невероятно е, но сега една обикновена японска къща издържа само 30 години.
Данъкът върху наследството е толкова висок,
че често излиза по-евтино да съборят семейната къща
и да започнат отначало.
Интензивното възстановяване на Япония в следвоенните години
е породило огромни райони с ужасна архитектура
и някои наистина ужасни къщи,
но също така е създало възможности.
В Япония има повече архитекти на глава от населението
отколкото във всяка друга държава в света.
Заради толерантните наредби за планиране
и силно ограниченото пространство,
архитектите можели да поемат творчески рискове,
което не винаги е възможно другаде.
Така непретенциозният дом се превърнал в поле за експерименти.
Остри ръбове, повтарящи се форми и бетонни стени.
Дори в най-тихия квартал ще се натъкнете на къщи,
които сякаш са кацнали принудително от бъдещето
или поне от някой учебник по постмодернизъм.
Някои нямат прозорци, а други са без стени.
Но в тази лудост има методика.
Японските градове могат да бъдат агресивно грозни и хаотични места.
А модерни къщи като тази са част от борбата срещу това.
Те са опит за създаване на красиви, подредени и спокойни пространства
на фона на привидно безкрайния градски хаос, който ги заобикаля.
В много отношения те са връщане към древните уроци на дзен,
но съчетани с модерен минимализъм.
Всъщност това, което бихме могли да наречем дзенимализъм,
се е превърнало в запазена марка на най-известните японски архитекти
като Тадао Андо,
Тойо Ито
и Кенго Кума.
Те утвърждават дзенимализма като основен национален архитектурен стил
и го експортират до богатите и известните по целия свят.
Но макар дзенимализмът да започва с богатите,
скоро достига до всички останали.
Редица компании започват да комерсиализират новата естетика
като комплектуват японския минимализъм за масовия пазар.
А най-успешната от всички тях е Муджи.
От 1980 г. Муджи превръща дзен в стока за масово потребление.
Тази комерсиална нирвана се оказва изключително успешна.
Сега компанията струва повече от 2 милиарда долара
и има близо 700 магазина по света.
Известното й име е съкращение от "муджируши",
което означава "без лого",
но имиджът е най-важното нещо за Муджи.
Магазините им са декорирани като луксозни спа.
Безполезни приспособления изглеждат измамно функционални,
а продуктите имат изчистени линии и обикновени цветове.
Всичко това изглежда модерно и международно,
но навсякъде има препратки към древната японска естетика.
Това е показателен пример за естетиката на Муджи.
Торбичка с камъни.
Нищо особено.
Самите камъни са съвсем обикновени
и опаковката е почти комично семпла.
Няма лого, нито поетично описание,
просто "камък", изписано на японски
и отдолу, разбира се, на английски.
Но въпреки че този продукт изглежда съвсем прост,
всъщност е пълен с препратки.
Той напомня за чудесните стари японски идеи
за загадките на природата, за скромността и несъвършенството.
И когато подредите тези камъни в купа във вашия дом,
вие продължавате древната традиция
на знаменитите каменни дзен градини от миналото.
В голяма част от рекламите си
Муджи предлага непреходна представа за земята на изгряващото слънце.
Тя предлага също така да вкара красотата на дзен в дома ви,
ако закупите нейните продукти.
Много от нас смятат, че Муджи олицетворява японската естетика,
че е продукт на цял един народ,
който като по чудо е разбрал, че по-малко значи повече.
Но Муджи не е истинската Япония, тъй както ИКЕА не е истинската Швеция
и Лора Ашли не е истинската Великобритания.
Истинската Япония е всичко друго, но не и дзен.
Тя е страна с претрупана градска среда,
опасана с електрически кабели
и малки, разхвърляни домове.
За да разбера тези домове,
дойдох в един жилищен блок в сърцето на Токио
при един от големите хроникьори
и изтъкнат специалист по съвременния живот в Япония.
Като половината от всички обитатели на Токио,
фотографът и журналист Киоичи Цузуки
живее в едностаен апартамент,
където едно пространство се използва за няколко различни функции -
за живеене, работа и спане.
Да не говорим за складиране на вещи.
Но Киоичи е един от късметлиите.
Нерядко 4-членно семейство живее в пространство с такъв размер.
Доста е далеч от химеричните реклами на Муджи.
Когато много западни хора мислят за японските домове,
те си представят рогозки татами,
паравани шоджи, дзен и минимализъм. - Да.
Какво мислите за тази представа?
Доста е объркващо, нали?
Също както ние си представяме, че британският начин на живот
е като в "Имението Даунтън".
А това е невярна или фалшива представа за действителността.
Като фалшивите новини... - Да.
Повече от 25 години
Киоичи неуморно документира домовете на токийските младежи.
Доскоро никой не говореше за...
...обикновените хора, обикновения живот.
Днес в Токио средният размер на един апартамент е 60 кв. метра,
което е равно на 36 рогозки татами.
Например, това е един типичен
апартамент в Токио.
Значи това са снимки от един апартамент?
Да, от едно жилище.
Спомняте ли си обитателя му? Студент ли беше?
Той беше млад художник на комикси, манга.
Всеки път, когато посещавам нечии жилища,
просто казвам на хората - не се опитвайте да почистите.
Искам да видя как живеете. - Да.
Имам чувството, че показвам тъмния облик на Токио.
В неговата авторска книга от 1993 г. "Токио: Специфичен стил"
Киоичи снима портрети на 100 души,
не чрез заснемане на лицата им, а на техните апартаменти.
По този начин той документира живота на обикновените жители на града,
които били съвсем пренебрегнати.
Това е къщата
на един мъж, който е музикален критик.
Влизате по малка пътека
и стигате до къща в стар японски стил.
Наистина евтино. - Еха!
Вижте това! Божичко! - Да.
Той има нужда от още рафтове, нали?
Знам, знам.
Рафтовете вече са пълни.
Налага му се да трупа на купчини новите си компактдискове.
Но какво...
...какво ще стане, когато му потрябва, например, този,
и трябва да го измъкне от най-отдолу?!
Говорихте за празно пространство. Какво ще кажете за "ма"?
"Ма". Да, да.
Май не сте видели много "ма" при пътуванията си.
Не, не.
Няма място за "ма", според мен.
Няма място за празно място. - Точно така.
Според традиционните критики
тези домове олицетворяват всичко, което не е наред в съвременния японски живот.
Забравили сме начина на мислене или философията на дзен будизма
и сме загубили нашата класическа естетика.
Това е много негативна гледна точка
спрямо съвременния живот
и аз исках да я променя.
Срещнах се с един млад диджей.
Той живее в стая, голяма колкото 4,5 татами.
Цялото жилище е една стая? - Да, да. Три на три метра.
И това трябва да е цялото му свободно пространство?
Един метър. Но знаете ли, има една известна поговорка в дзен,
че за медитация се нуждаете само от половин татами,
а за спане само от една татами,
така че повече от това е просто лукс.
Творбите на Киоичи документират един очарователен градски феномен.
В пределите на малки пространства
хората са намерили удивителна свобода.
Заемайки от Изтока и Запада, от старото и новото,
тяхната еклектична естетика е създала стил,
който хем е японски, хем не е,
и изглежда истински демократичен.
Имам предвид, че да влезеш в богаташки дом изобщо не е интересно, нали?
Защото това е дзен, а не техният начин на живот,
този начин на живот е на декоратора или на архитекта.
Минимализмът скрива твоята личност.
Наистина исках да посетя жилища на бедни младежи,
за да мога да видя техния начин на живот.
Тук няма килер, нали?
Като видиш стената, знаеш какво обличат.
Малките жилища представят
живота на хората,
всекидневния живот.
При моето пътуване открих различни видове японски домове.
Традиционни и модерни, минималистични и максималистични.
Но в една отдалечена и планинска част на Нагано
един архитект строи къщи като никой друг.
Името му е Теринобу Фуджимори.
Фуджимори не е конвенционален архитект.
Той започва да проектира сгради чак след 40-годишна възраст
и упражнява практиката си, ако можем да наречем това така, като малцина други.
Години наред много от неговите проекти се изпълняват не от професионалисти,
а от група приятели, включваща романист,
производител на саке, издател и свещеник.
Това може да звучи като началото на лоша шега,
но резултатите били поразителни.
На малко парче земя зад къщата му
се намира едно от най-причудливите му творения.
Това е летящата къща - лодка.
Една от фантастичните чайни на Фуджимори.
Еха!
Толкова е уютно тук! - Да, да!
Страхотно е.
Да пийнем по чаша чай. - Да.
Това е любимата ми чаша.
Тя ли ви е любимата? - Да, да.
Заповядайте.
Давате ми любимата си чаша? - Да.
О, много благодаря!
Много вкусно. - Да.
Много е силен. - Да, твърде силен!
Стилът на Фуджимори може да е ексцентричен,
но се основава на някои от най-старите вярвания в Япония.
Шинтоизмът е религия, която вярва
в духовете в природата.
Това е много важно за мен и за моя живот
И като архитект смятам, че е важно
да живеем в хармония с природата.
Израствайки в провинцията,
Фуджимори прекарал детството си край дърветата в близката гора,
но дърветата осигуряват нещо повече от дървен материал.
Бейзбол в детството.
Топка и бухалка.
Когато бях малък, ние нямахме играчки,
играехме с дървени парчета.
Едно, две, три
О, не!
Когато Фуджимори пораснал, той не станал архитект,
а изтъкнат архитектурен историк.
Може би никога нямало да построи нещо, но през 1989 г.
хората от неговото село го помолили да проектира музей,
посветен на древно шинтоистко светилище.
Най-голямото предизвикателство беше
да изразя техните вярвания посредством съвременна архитектура.
Търсех стил, невиждан дотогава в историята.
Вдъхновен от естествената околна среда в региона
Фуджимори искал да прокара праисторическото минало на Япония.
Използвахме колкото се може повече естествени материали
и покрихме бетона.
Създадохме малко странен стил.
Първата му сграда оставила повечето хора в недоумение.
Отначало моите родители и съседи казаха:
Защо правиш толкова старомодна сграда?
Те се отнесоха доста негативно.
Но имало и някои симпатизанти.
Млади архитекти от неговото поколение, като Тойо Ито и Тадао Андо.
Те не разбираха какво правя, но чувстваха, че е важно.
И така ме окуражиха да продължа.
Не се очертавало да има поръчки,
затова Фуджимори проектирал една поразителна къща за себе си.
Глухарчетата са пролетни цветя и децата ги обичат.
Исках да посадя глухарчета на стените и покрива.
Никой друг не искаше, така че го направих за себе си.
Къщата с глухарчетата била първата в поредицата от сгради,
в които избуяват всевъзможни растения.
Праз лук.
Трева.
Дори дървета.
С тези сгради
Фуджимори се надявал да върне природата в японските домове.
Няма много природа в съвременните градове
и смятам, че това не е добре.
Хората трябва да бъдат близо до природните елементи
като земята, растенията и водата.
Съвременният Токио се променя бързо.
Високи сгради изникват навсякъде.
Колкото повече такива сгради строим,
толкова повече се нуждаем от противоположното -
по-малки сгради, свързани с природата.
Ала Фуджимори е сътворил собствена висока къща,
макар че изглежда като излязла от фантазиите на Луис Карол
или Студио Гибли.
Това е "Много високата чайна".
С ширина само 2,2 м тази къща е в човешки размер.
Позлатеният оберлихт на тавана
обагря в златисто цялото място по залез.
А прозорецът гледа към любимия му роден град
и към първата му архитектурна творба.
Въпреки че тази сграда принадлежи към голяма японска традиция,
тя засяга нещо много по-универсално и далеч по-човешко.
Харесва ми колко дълбоко лична е тази сграда.
Харесва ми, че е пригодена към собственото тяло на Фуджимори.
Харесва ми, че той я е построил с неговите приятели.
Харесва ми и това, че докато гледате всичко около нея,
можете да видите планините, които той толкова обичал.
Можете да видите семейния му дом, парчето земя, на което е роден.
Въпреки че тази сграда е малка,
тя обхваща толкова много от живота на Фуджимори.
Изкачването тук и пропълзяването вътре
беше като връщане към детството, като връщане към утробата.
И мисля, че Фуджимори ни напомня,
че въпреки всичките ни приказки за къщи, апартаменти и дворци,
въпреки всичките ни приказки за модернизъм и минимализъм,
и въпреки всичките ни стремежи за допълнителни спални и собствени бани,
в края на краищата, и от самото начало
домът е място за подслон.
Става дума за създаване на собствено безопасно убежище.
Тази поредица изследваше богатата и сложна култура на Япония.
Култура, която е била оформена от външния свят,
но не прилича на никоя друга.
В Япония видях изключителни произведения на изкуството,
от старите шедьоври
до модерните инсталации,
от тихите градини
до бликащите от енергия форми на изкуство.
Но при моите пътувания
открих изящество не само в произведенията на изкуството.
Открих красота в пейзажите,
сезоните,
в домовете на хората
и най-вече в техния живот.
Едно от нещата, които забелязвах тук отново и отново,
е изкусността на хората.
Има прецизност и елегантност в толкова много от това, което правят.
Япония, разбира се, е сложно и предизвикателно място,
и не всичко в нея е красиво,
но ми се струва, че тя е култура, която от векове
изпипва с любов детайлите и прави малките неща както трябва,
затова може да се открие красота дори на най-обикновени места.
Превод: Бисерка Иванова kolibka.com © 2019