БОГОМАТIР УБИВЦЬ
- А ось і ти! - А ось і я.
- Скільки років минуло? - Майже З0.
З0 років! Навіть не віриться!
Ти майже не змінився.
- Ти теж не змінився. - Ходімо, я тебе познайомлю.
Познайомся, його звуть ля Пле.
Я приготував тобі надзвичайний подарунок.
Найкращий хлопець у Медельїні.
Алексіс.
Мій друг Фернандо.
Ми знайомі цілу вічність.
Відтоді, як стали гомиками.
- Чи не так? - Я гомик?
Кажи за себе й за президента.
Той, хто переспав із тисячею гарних хлопців, уже не гомик.
- Це супермен. - Твоя правда.
Сідай.
I більше ніколи не сумуй.
Алексіс... Гарне ім'я.
- Хто його вибрав? - Моя мати.
- Ти звідки? - З Медайо.
- Медельїн називають Медайо? - А також Метрайо.
Як мітрайєт, автомат?
Хоч би перейменували це місто.
Звучить старомодно.
Так називався свинарник у районі Естремадура.
Ніхто цього тут не знає, і всім начхати.
Знаєш, де розташований Естремадур? В Іспанії.
- Ти був там? - Я був скрізь.
Як чаклуни.
- Це правда? - Правда.
- I чого ти повернувся? - Щоб померти.
Померти?
Поки він живий, покажи йому кімнату метеликів.
Життя коротке.
Ти помираєш, коли зовсім цього не чекаєш.
- I де метелики? - Тут немає метеликів.
Метелики - це ми.
Назва не має значення.
Головне, що вона означає.
Роздягайся, хлопчику мій.
- Це мене захищає. - Від кого?
Від усього.
- А це? - Сліди пострілів.
- Талісмани не рятують. - Без них я був би мертвий.
Нічого не скажеш проти такої логіки.
- Це мій ствол. - Твій ствол?
- Моя пушка. - Навіщо тобі пушка?
Закохані хлопці хочуть мене порішити.
Хочуть убити мене.
Не розумію.
Якщо вони закохані в тебе, навіщо вбивати?
Вони люблять мене й ненавидять одночасно.
Якою мовою ви розмовляєте у вашому Медайо?
Марсіанською?
Підніми свій пістолет.
Якщо я візьму його, то можу вистрелити собі в серце.
А я не хочу крові в квартирі мого друга.
Я повернуся.
- Хто це? - Валейо, письменник.
А його маленьке янголятко?
Янголятко скоїло три - чотири вбивства на моїй пам'яті.
Він був членом банди, тепер неіснуючої.
Тільки він лишився живий.
Ля Пле, хтось іще вижив?
А яке це має значення?
Ми народжені, щоб померти.
Я тобі приніс ром із колою.
Це для тебе і твоєї подружки.
Якої подружки? Ти ж знаєш, я не люблю жінок.
Дуже добре.
Ти знаєш, котра година?
Не знаю, якому годиннику вірити.
Чверть на одинадцяту.
Чудово.
Хай буде по-твоєму.
Що ти робиш завтра?
- Завтра який день? - Вівторок.
По вівторках я ходжу молитися Богоматері в Сабанеті.
Підеш зі мною?
Сабанета!
Це поряд із Санта Аніта.
Ферма мого дитинства.
Якби я міг туди повернутися!
Тут був красивіший будинок.
Його зруйнували.
Ніщо не вічне.
Зробіть радіо тихіше.
Не можу більше чути цю музику.
Зупиніться, ми виходимо.
- Але ви заплатите за всю дорогу. - Чому? Ми ще не приїхали.
За лічильником.
Ось, будь ласка.
Гомик!
Якби не день Святої Богородиці, я б убив його.
- Ти повернувся, щоб померти? - Це правда.
Я більше не хочу жити.
Я прожив більше, ніж повинен був.
Дивно, що я ще живий.
Подивися на цей бар!
Це «Бомбей»!
Він як і раніше тут.
Просто диво, що його не знесли.
Нічого не змінилося,
крім автозаправки, яка зникла.
Ти думаєш, тут хтось є?
- Є тут хто-небудь? - Так, я тут.
Це добре, що ви тут.
Горілки, будь ласка.
Тобі теж?
Дві чарки.
«Сендеріто».
Неймовірно!
- Скільки треба покласти? - 1000 песо.
Чорт! 1000 песо коштує вся Санта Аніта.
Ти плачеш?
Що з тобою?
Спогади раптом нахлинули на мене.
Коли я був хлопчиком,
у барі хтось поставив цю пісню.
Тоді мої батьки, брати, дід із бабусею були живі.
Нікого з них уже немає.
Як не плакати?
Платимо й ідемо.
Що тут відбувається?
Ці люди прийшли сюди, щоб знайти віру?
Бачиш хлопця на тротуарі? Він іде до нас.
Саме його ми й чекали.
Привіт!
- Як справи? - Нормально.
Свята Богородице. Гарна дитина.
Обережно!
Мені знову пощастило.
Ці дві банди з району Санто Домінго Савіо.
А якби цей район чинив їм опір?
Поки мене не було, народ став цивілізованішим.
Раніше вбивали ножем, тепер пістолетом.
Хоча, кінець кінцем, кінець один: чи то ніж, чи то пістолет.
Людина помирає.
Так не кажуть: «Кінець кінцем, кінець один».
Кажуть: «Зрештою, кінець один».
Або: «Кінець кінцем, це нічого не міняє».
Якщо ці хлопці живуть в одному районі,
чого влаштовувати розборки тут?
Їм треба поквитатися.
Хлопця, з яким я привітався, вбили.
- Це хлопці Пабло. - Якого Пабло?
Пабло Ескобар.
Не знаю такого. Футболіст?
Ти не знаєш Пабло?
Ти глузуєш з мене.
Ці хлопці були в нього найманими вбивцями.
А коли Пабло вбили,
всі в цьому кварталі лишилися без роботи.
То був «Великий роботодавець».
Бідолашний Пабло.
Нікому не дають спокійно займатися своєю справою.
Зупини це таксі, поки воно нас не розчавило.
У Медельїн, будь ласка.
Ось і мій дім.
- Тут нічого немає. - Як це нічого?
Ліжко в кімнаті, постільна білизна,
стіл і чотири стільці у вітальні.
Нас двоє, а стільців чотири, тобто два зайві.
- Музика є? - Так. Спів птахів.
Вони прилітають на терасу, щоб погрітися на сонечку.
Подивися, як тут гарно!
Медельїн!
Медайо!
У тебе навіть телевізора немає.
Купимо негайно.
Звук надзвичайний, сам побачиш.
Семінарія перетворюється на торговий центр.
З0 років тому...
Звідки в тебе такі бабки?
Скільки ти заплатив за квартиру?
Ніскільки.
Я успадкував її після смерті сестри.
- Вона була багата? - Дуже.
В неї були мільйони.
Вона була дружиною одного мафіозі.
- Якого? - Не має значення, він теж помер.
У нього також були наймані вбивці.
Уночі, коли він прийшов п'яний, вона штовхнула його з тераси.
Викинула, як обісрані труси.
Він розбився об асфальт.
Розтин засвідчив: «Нещасний випадок
«унаслідок сильного сп'яніння».
А його мільйони?
Два його нікчемні сини протринькали все на кокаїн.
Та мені вдалося дещо зберегти.
Не знаю, хто вбив цих недоумків.
- Ти? - Я? Ні.
Ти повернувся в Колумбію,
щоб отримати спадщину?
- Ти любив свою сестру? - Дуже.
Тепер мені нікого любити.
Хочеш щось? Мотоцикл?
- Краще «Мініузі». - Що це?
- Пістолет ось такий завбільшки. - Ні, я проти насилля.
Малий! Можна тихіше?
- Тобі не подобається? - Я ще не звик.
Сходжу в аптеку по аспірин.
Вимітайся з тачки!
Ходімо, подивимося на мерця!
Другий за день. Ми б'ємо всі рекорди.
Затички для вух, будь ласка.
Когось щойно вбили.
Він не захотів віддати ключі від машини.
Дурень! Дозволив убити себе через тачку.
Чортів хіпі.
Через цього хіпі я не міг заснути до ранку.
Це триває дві ночі підряд.
Я нічого не чув.
У тебе атрофувалися барабанні перетинки.
Послухай.
Я слухаю тебе.
Я хочу побачити цього хіпі.
Навіщо? Нічого не вдієш. Усім начхати на сусідів.
Я скрізь поставлю подвійне скло.
Ти здурів!
У таку спеку - із зачиненими вікнами?
Треба поважати одне одного.
Одного прекрасного дня я застрелю його просто звідси.
Не звідси. Поліція легко визначає, звідки стріляли.
Краще на вулиці. Я займуся цим.
Забудь, я нічого не казав.
Я увімкну музику?
Яку музику?
Вмикай.
Любий, знову ця музика?
Я можу зробити тихіше.
Цього разу я зроблю тихіше. Раз і назавжди.
- Ти розбив музичний центр. - Саме так.
- Я вбив кого-небудь? - Ні.
Ти сказився?
Він дуже багато коштував!
Скажи мені дещо.
- Ти любиш жінок більше? - Коли як.
- I від чого це залежить? - Від їхніх маленьких братиків.
Якщо в них є гарненькі молодші брати, то так.
Ти найненормальніший з усіх, кого я знав.
Послухай ля Кайас і ти зрозумієш,
що таке справжня музика.
Ти ніколи таку не чув.
Ля Пле!
- Як справи? - Нормально.
Це мій друг. А це ля Пле.
Я знаю, пан Фернандо - письменник.
Ми знайомі.
Він нещодавно повернувся.
Ви кудись ідете?
Ми купили магнітофон і телевізор.
Нам їх привезуть. Просто треба почекати.
- Зрозуміло. - Бувай.
Вони разом.
Видно, що кохають один одного.
Це ля Кайас?
Я сказав би, що її хтось душить.
У світі немає прекраснішого голосу.
Цей голос ні з чим не можна порівняти.
Ось північно-східний округ.
Тут квартал Санто Домінго Савіо.
Звідси були хлопці, котрі перестріляли один одного?
Так.
Уночі це місто стає гарним,
коли 4 мільйони жителів припиняють грабувати й убивати.
Навпаки, вночі все тільки починається.
Відбуваються страшні речі.
Що це?
Зараз начебто не грудень.
Їм удалося переправити партію кокаїну в США.
Вони це святкують.
Ти чуєш?
Це хіпі.
Знову починається.
Ходімо подивимося.
Я його запам'ятав.
Це не хіпі.
Це панк.
Піду пройдуся, малий.
- Куди? - У церкву.
- Байдуже в яку. - Знову в церкву?
Ти вчора там був.
Послухати божественне мовчання.
Подайте в ім'я Господа.
Господь добрий.
Просіть милостиню в батька дитини.
Пішов ти знаєш куди?
Президент каже, що прийме рішення,
яке задовольнить усіх колумбійців.
Заткни пельку цьому гомику.
Досить брехні.
- Що ти хочеш зробити? - Прибити цього кретина.
Прямо йому в пику!
Треба позбутися цього лайна.
- Я вбив людину? - Ні.
- Відкрий рота. - Навіщо?
Два, будь ласка.
Жалюгідний народ! Різати серветки на 12 частин.
Навіть мусі цього не вистачило б, аби витерти свою пику.
Ніхто нічого не хоче. Негідники правлять цим світом.
Поглянь на нашого жалюгідного президента.
«Це рішення задовольнить усіх колумбійців»!
Якщо хочеш, я можу пристрелити його.
Не варто витрачати на нього кулі, малий.
- Ти віриш у Бога? - Ні.
Я - так.
Багато років тому я послав його під три чорти.
Святий Iгнацій із Лойоли.
Покровитель Коломб'єри.
А цього святого ти знаєш?
Святий Антуан, покровитель закоханих.
Наш покровитель.
Не цікавить,
якщо не вважає мене привабливим.
- А тепер що робитимемо? - Я - нічого.
Усе, що я мав зробити в житті, я зробив.
Пролетів, як вітер, зірвавши з дерев кілька листків.
Ти міг би почитати.
«Два дні канікул», наприклад.
Я вмію читати, та не можу сконцентруватися.
Добре, сядьмо тут.
Дивитимемося на стіну й слухатимемо тишу.
Якби можна було спокійно працювати,
кожен знайшов би собі заняття.
Але тобі ставлять палиці в колеса, душать податками.
Тут народ не працює. Працює начальник.
Ніколи не давай роботи близькому.
Нехай, хай йому грець, робить, що хоче.
Що робитимемо?
Не знаю. Знову вийдемо на вулицю?
Дай спокій двом біднякам,
і за чверть години їх стане десять.
Єдиний спосіб покласти край бідності -
знищити тих, хто її поширює.
Дивися, той панк!
Це вони!
Він мертвий.
Ви говорите дурниці.
Просто як у мексиканському серіалі.
- Хто його вбив? - Байкери.
Ви їх бачили? Ні?
Поквиталися. Можна готувати труну.
Він мертвий.
- Що ти накоїв, малий? - Він за все заплатив.
Убити бідолашного хлопця ні за що.
- Як ти міг, Алексісе? - Бідолашного хлопця?
Ти бачив цього покидька?
Він отримав по заслузі.
Учора ввечері ти теж хотів його пристукнути.
Якби ми вбивали всіх, кого хочемо вбити,
то була б справжня різанина!
Ти бачиш різницю між думкою та вчинком?
Ця різниця називається «цивілізованість».
- Дурниці! - Ні!
Ми поставили б подвійне скло й не було б шуму.
А спека?
Алексісе, малий, прокинься.
У чому річ?!
- Ми когось убили? - Ні, нікого, заспокойся.
Я не можу заснути.
Тиша не дає мені спати.
Це гудіння.
Послухай. Чуєш?
Нічого не чую.
Це, мабуть, докори сумління.
Чи скрекіт цикад.
Я почуваюся винним.
- Чому? - Через панка.
Про якого панка ти говориш?
А, так. Зовсім забув.
Сім ночей триває похоронна тиша.
Я сумую за його музикою.
Навіть не уявляєш, як сильно.
Він створював прекрасний шум.
Він зник. Не треба носити зброю.
Навіщо, якщо не збираєшся нікого вбивати?
Залиш живих живими.
Вони самі повбивають одне одного.
Хай життя іде своїм звичаєм.
Що нового?
Усе нормально?
Не висовуйся. Тебе все ще шукають.
- Ви куди? - В Кафедральний собор.
- Ви там одружуєтеся? - Авжеж, одружуємося, дурнику.
- Що вони тобі сказали? - Дурниці всякі.
- Вони коханці? - Ні, друзі.
- Це не одне й те саме? - Ні, вони не трахаються.
Неможливо жити без сексу.
Без сексу людина божеволіє.
Наприклад, Папа Римський. Він абсолютно ненормальний.
Верзе дурниці, збирає гроші.
«Гомосексуалізм - це гріх».
Який гріх? Гріх робити дітей.
Людей надто багато.
Планета не витримає!
Поглянь на цього християнина. Визволитель!
Боягуз!
Педераст!
Єдиний раз, коли ти міг битися,
ти перестрибнув через ось такий заввишки балкон.
Голуби гидять тобі на голову. Іди під спідницю мадам Болівар.
Гомик!
Статуя Слави на славу лайна!
Чорт забирай, тут курять травку.
I не кажи мені, що це ладан.
- А це що? - Вони торгують собою.
Пан Карот.
Він ходить з одного борделю в інший і продає гумки.
А це?
Хлопці з північна-східного округу. Бариги.
Впевнений, вони продають крек.
- Куди їдемо? - Куди хочете.
- Туди? - Давайте туди.
Поїдемо туди, куди захоче водій.
Ви не могли б вимкнути радіо? Паскудна музика.
Через поїздку в 1500 песо?
- Машина коштувала 15 мільйонів. - Ви цим живете.
- Ви ж не їсте шини. - Вилізай з машини.
Із задоволенням!
Чому я повинен слухати музику, якої не люблю.
Тим паче таке лайно.
- Повтори, що ти сказав. - Спасибі за послуги.
- Повтори, що ти сказав. - Невеликий коментар.
Зараз я знесу тобі голову, козел!
Заспокойтеся, не варто так хвилюватися.
Хвилюватися?
Зараз я встромлю твій член тобі в дупу!
Тут не можна залишатися.
Це місто переповнене люттю.
Яка муха їх усіх покусала?
Чи це я їх провокую?
Ні. Цей покидьок заслужив смерть.
«Трупи не скидати». Поглянь на це.
Хіба можна поставити таку табличку в нашій країні?
Сюди спеціально приїжджають, аби скинути трупи.
Бостон - квартал мого дитинства.
Ля Саль, Ель Попюляр, Ля Франсіа,
Вілла дель Сокорро, Санто Домінго Савіо.
Твій квартал? Коли ти мені його покажеш?
Забудь. Там надто небезпечно.
Дивися.
По мене прилетіли стерв'ятники.
Тим краще.
Я хочу померти, як той мрець.
У шлунку цих прекрасних птахів.
Не хочу бути ні в труні, ні в гамівній сорочці.
Хочу залишити цей світ вільним!
Метро.
Що сказав би мій дід, коли б побачив це?
Він сказав би: «Навіщо поспішати, всіх нас чекає один кінець».
Спустіть дитину. Сидіння зовсім нові.
Вона їх зіпсує.
Вони коштують ціле багатство.
Що вона вам зробила?
Стули свою пащеку, педерасте.
Мене назвали педерастом?
Напевно, вважаєш себе гарним.
Замовкни, мерзотнику! Слухай, що тобі кажуть.
Який багатий словниковий запас.
«Стули пащеку, педерасте».
Ви знаєте, з ким говорите?
З останнім мовознавцем Колумбії,
котрий відкрив замінники дієслів.
Знаєте, що це таке?
Слово, що вживається замість дієслова.
Він сказав, що вб'є його, і зробив це.
«Зробив» - замінник дієслова «вбив».
На два ідіота менше.
У мене лише одна куля.
Не треба було звертати на них уваги.
Це результат того, що суспільство не приймає мене.
- Спочатку треба думати. - Питання стояло: ми або вони?
Ми й вони.
Мені потрібні вороги, котрі хотіли б убити мене.
Прямо! Й вимкніть радіо. Я можу не стриматися.
По-п'яте, не вбивати.
Вбити людину - це зробити їй послугу.
Велику послугу.
Дозволь їй жити. Це те, на що вона заслуговує.
Хай несе свій хрест.
Дівчино!
Принесіть серветки, а не ці шматки паперу.
Одну секунду.
Навіть зад не витреш.
Коли люди дивляться на 22 дорослих дітей,
які ганяють м'яч, вони безнадійні.
- А серветки? - Більше немає.
Який сервіс!
Вона схожа на недотрахнутих стюардес «Ейр Франс».
Старий дурень!
Не варто, малий.
Давай їсти.
Мене пристукнуть уже завтра, якщо я не дістану кулі.
Ти бачив його очі?
Він дивився на мене із самого пекла.
З пекла.
Уночі ці гори були темні, не освітлювалися.
Удень корови мукали.
Медельїн був як велика ферма зі своїм єпископом.
Та я, зізнаюся, надаю перевагу
сучасному багатолюдному місту.
Тобі не потрібні кулі.
Викинь свого пістолета.
Ні, я засуджений на смерть. Вони кокнуть мене.
Як так?
Хто тебе засудив? Суддя? Суд?
Ні. Банда з ля Франції.
Тут кожен може засудити свого сусіда.
Достатньо мати заряджену пушку.
За що тебе засудили?
За борг, який я начебто забув заплатити.
Твій Метрайо - справжнє пекло.
I не можна заплатити?
Можна комусь заплатити за їхні життя?
Ні. Тим гірше. Забудь. Є інший вихід.
Куди поїдемо?
Ще одна вдало відправлена партія.
Вони зменшать ціни.
У самісінькі ворота!
Ми виграли.
Класно!
Не питай, де я їх дістав.
- Де? - Там, де вони є.
У казармі.
Я пішов до їхнього головного. Там був лейтенант.
I сказав: «Пане лейтенанте... »
Потім я дізнався, що треба було сказати: «Мій лейтенанте».
Чому «мій», якщо він не мій?
Було би простіше, якби це був солдат.
«Мій солдате».
Але не лейтенант.
Я не розбираюсь у військовій ієрархії.
- Як ти дізнався, які потрібні? - Я взяв його із собою.
- Це «беретта»? - У тебе ж немає дозволу.
Останньому мовознавцю Колумбії він не потрібен.
Офіцер це прекрасно зрозумів.
Він подарував мені кулі.
Ти просто надзвичайний!
Міг би попросити «Мініузі».
Коледж салезіанців. Тюрма мого дитинства.
Церква Суфраджіо, де мене хрестили.
Поглянь, хто йде. Посланець смерті.
- Що ти тут робиш? - Будь обережний.
Вони полюють на тебе.
- Хто? - Двоє на чорному мотоциклі.
Водій у чорній футболці, пасажир у зеленій.
- Усе. Бувай. - Спасибі. Бувай.
Зачинено.
Щоб не крали гроші й церковні речі.
I щоб усередині не курили цей паскудний крек.
Дивно, я ніколи не заходив у цю церкву.
Ось будинок-свідок мого народження.
Він не змінився.
Дізнайся, хто його власник.
У нас був басейн,
піаніно, двір, лимон і папуга на прізвисько Фосто.
Ти ніколи не будеш таким щасливим, як я тоді.
Немає щастя в твоєму світі телевізорів,
магнітофонів і панків.
Ми давали Фосто кагор, щоб розв'язати йому язика.
I він нам читав проповіді.
«Час до школи, недоумки!» - кричав він нам щоранку.
Життя минуло, просипалось, як пісок крізь пальці.
Недоноски! Вони заплямували кров'ю мій дім.
Вони хотіли прокотити нас.
Причому на мотоциклі.
Почастуєте нас печивом?
Усе, що хочеш. Проси цілу коробку.
Ти що, мафіозі?
Іди вибирай.
Коробка печива! Я люблю з гуайавою.
Багато років тому тут було чимало гарних хлопців.
Куди вони поділися?
Або в мене покращився смак, або вони виродилися.
Усе так змінюється. Навіть Бог!
Не настільки він непохитний, як стверджує церква.
Чортові священики. Усе змінюється.
Навіть каміння не стоїть на місці.
Електрони в атомах каміння обертаються навколо ядра.
Матерія не може існувати без руху.
А для руху Бог зовсім не потрібен.
Це ми йому потрібні. Він не існує без нас.
Плачу за коробку печива хлопця.
Пригости мене, я голодний.
I мені, будь ласка.
- Будь ласка. - Одне печиво.
Станьте в ряд на коліна, інакше нічого не дам.
Як я хочу печива!
Я теж, отче мій.
Він збожеволів.
- Куди підемо? - Не знаю, куди хочеш.
Я не знав, що ще є такі куточки.
Ти вже чув цю пісню?
Це Франсіско Алегро. Пасодобль.
Тобі подобається?
Ні, з нею пов'язано надто багато спогадів.
Але сьогодні - так, тому що ти зі мною.
Тоді вона буде нашою піснею.
Слухаючи її, я думатиму про тебе.
А я про тебе.
Відсвяткуємо це.
Ласкаво просимо у «Дворик танго».
- Граєте пасодобль? - Для різноманітності.
Я був у іншому «Дворику танго» в кварталі Гайакіль.
Це той самий ресторан.
Я переїхав сюди, коли Гайакіль зруйнували.
У такому разі я вас знаю. Дон Анібаль.
Мене ви не пам'ятаєте.
Я був тоді зовсім хлопчиськом.
- Чим ви займаєтеся? - Я письменник.
- I що ви пишете? - Різні дурниці.
Не слухайте його. Це великий філософ.
Ніщо не пишеться навіки.
Усе можливо. Все змінюється.
Не думайте, що є щось незмінне.
Завтра нічого не залишиться від того, що ми маємо сьогодні.
Час забирає все, до чого доторкнувся.
Наївні!
Усе це неправда!
Ми - це річка, що тече.
Відображення небуття.
Народ Колумбії! Я люблю вас!
Спасибі, народе.
Спасибі!
Любіть одне одного, як любив вас я, гомики!
Королівство цього світу належить вам.
«Королівство цього світу»?
Так називається бакалійна крамниця біля мого будинку.
Що відбувається, малий? Куди ми котимося?
Усі ці безглузді смерті.
Мене мучать докори сумління.
- Скільки їх уже? - Я не рахую.
- Загадай бажання. - Загадав.
- Що? - Щоб ми завжди були разом.
Учора ввечері я загадав таке саме бажання.
- Що тепер? - На вас знову полювання.
Як так? Вони мертві.
Тільки не кажи, що тут оживляють трупи.
Інші. В них благословенні кулі.
Ніколи не промахуються.
Червоний мотоцикл «Ямаха-100». Водій у червоній куртці.
- Благословенні кулі? - Так.
Вони кладуть 6 куль у каструлю і розжарюють її до білого жару.
Кулі поливають святою водою з церкви Сан Юдас Тадео.
I поки вона випаровується, вони рахують до трьох
а потім ревно моляться.
«В ім'я Сан Юдаса Тадео
«нехай ці благословенні кулі досягнуть своєї мети,
«не змусивши жертву мучитися».
«Амінь!»
Це не вони?
Це не «Ямаха» й водій не в червоній куртці.
- Куди підемо? - Подивимося. Світ неосяжний.
Школа мистецтв. Я тут навчався грати на піаніно.
Ось вони!
Що таке? Що ми вам зробили?
- Не ви. Він! Його вбили! - I що?
Можна подумати, тут уперше вбивають.
Ми не в Швейцарії, ми в Медельїні, в Колумбії.
Вам треба повернутися до себе.
Так, я йду.
Убили невинного.
Тут немає невинних. Тут у всіх руки в крові.
Чим більше ви їх народжуєте, тим більше їх убивають.
Невинний!
Він був ні при чому!
Заспокойтеся, мадам. Це не страшно.
- Однією смертю більше. - Двома.
Не можу я повернутися до себе.
I народжувати більше не зможу.
Алексісе, малий.
Ти найпрекрасніше, що було в моєму житті.
- Що це? - Не знаю.
Звук іде знизу.
- Собака. - Подивимося.
Не може піднятися.
Здається, їй зламали лапи.
Скільки вона вже тут?
Може, кілька днів і ночей.
Її не можна чіпати.
Вона не може рухатися.
Якщо ми її візьмемо, їй стане ще гірше.
Її треба вбити.
- Що? - Застрелити.
- Я не можу. - А я можу.
Бога не існує.
А якщо існує, то він просто негідник.
Чорт!
Річка понесла пістолет.
Тим краще.
Добре було б, якби вона забрала нас із тобою.
Я хотів би поїхати звідси.
- Куди? - У Нью-Йорк!
Там повно колумбійців.
- У Маямі? - Там купа кубинців.
- У Францію? - Там живуть нелюди.
Трахаються з усіма підряд.
В Іспанію?
Іспанці багато курять і голосно розмовляють.
- На який-небудь острів? - Так, із тобою.
Ніхто інший мені не потрібен.
Малий!
Таксі!
Допоможіть мені відвезти його в лікарню.
Скільки в ньому куль?
Покваптеся!
Їдьмо в оту лікарню. Як вона називається?
- Ви мені тут усе забрудните. - Я заплачу за чистку.
Малий.
Сюди, швидко!
Ніхто не приходить у лікарню з трупом.
Поліція не їздить сюди навіть у броньованій машині.
Дуже небезпечний квартал.
Ось, праворуч Санто Домінго Савіо.
Гей, хлопці!
Де бакалійна крамниця... Як ви сказали?
- «Королівство цього світу». - Біля футбольного поля.
Я відвезу вас туди, але чекати не буду.
Виходьте й хай допоможе вам Господь.
Його давно тут не було.
Він не дуже ладнав із моїм новим чоловіком.
Мій чоловік багато пив.
Коли він був під мухою,
то ставав нестерпний.
Вони сварилися.
Тому Алексіс пішов.
Я не знала, у що він ускочив.
Та я знала: він любив мене.
Не говорив, але я знала: він любив мене.
Вони вбили мого брата Алексіса.
Вистрелили от сюди. Я знаю, хто це зробив.
- Брешеш, не знаєш. - Ні, знаю. Блакитна лагуна.
Хлопець із Санта Круз, квартал ля Франсіа.
Він присягнувся, що вб'є його.
Це правда. «Я вб'ю його, я вб'ю його!»
I ви знаєте, за що його вбили?
Підіть, дізнайтеся.
Візьміть для дітей, мадам.
Я впізнав вас, ви письменник.
Ви прийшли без сина?
Його більше немає. Він поїхав у США.
- Вам іще горілки? - Ні, я йду.
Витрати на освіту збільшаться на 60%.
У кінці мого терміну в 90%% колумбійців
буде водопровід і каналізація.
- Хто це? - Президент.
Ні, це не він.
- А хто ж це? - Інший покидьок.
Як його звуть?
- Який сьогодні день? - З березня.
Тоді рік уже закінчився?
- Привіт. Як справи? - Нормально.
Я бачив вас учора по телевізору.
Я ніколи не знімався на телебаченні.
- А ти? - I я ні.
Пропащі ми з тобою люди. Не існуємо в очах суспільства.
Той, кого не показують по телевізору, не існує.
- Що ти робиш? - Та так, нічого.
- Снідав уже? - Позавчора.
Ходімо, я пригощу тебе.
Думав, здохну від голоду.
Наче покурив.
Я не курю ні травку, ні крек, нічого.
Шкода.
Треба скоювати різні гріхи,
аби довести, що ти живий.
Чесноти потрібні тільки мертвим.
Хіба мрець може спати з дружиною сусіда?
Ні.
Як тебе звуть? Ні! Не кажи.
Я здогадаюся.
Фабер?
Едер?
Тайсон? Александр?
Джейсон?
- Вільфер? - Вільмар.
- Дякую за сніданок. - Нема за що.
- До зустрічі. - Прощавай.
Я йду в церкву Святого Антонія. Підеш зі мною?
Відчинена. Зайдімо.
Дивно...
Уперше прийшов, а таке відчуття, наче я був тут.
Там склеп із могилами, я впевнений.
Подивимося.
Дивно...
Неймовірно.
Я ніколи не бачив церкву з цього боку.
«Дім Господа - ворота в небо».
Хлопчиком я думав, що, зайшовши в цю церкву, помру.
Тому я ніколи сюди не заходив.
Звідки це відчуття дежа вю?
I де я бачив цей напис?
Увійшов живим, вийшов мертвим.
Тут порожньо.
Як це? От стіл, не бачиш?
У кімнаті є ліжко.
У тебе немає ні музики, ні телевізора?
Ні.
Звикаю до німоти могили.
Ходімо.
Це все - твій мотлох?
Плюс те, що на мені.
У ліжку це абсолютно не потрібно.
Ти теж носиш амулет на лівій щиколотці?
- Як ти здогадався? - Я чаклун.
- Тобі недобре? - Трохи.
- Чому? - Не знаю.
Уночі все плутається в голові.
Починаю думати, згадувати.
Тобі краще піти.
- Що робитимемо сьогодні? - Не знаю, що хочеш.
- Це навіщо? - Щоб тренуватися.
Безглузде запитання.
Пістолет завжди носять у разі необхідності.
Ходімо снідати.
Напиши на цьому шматку серветки,
чого ти чекаєш від життя.
Що ти написав? Який нерозбірливий почерк!
Просто китайський. Кросівки якої марки?
«Рібок».
Що ще? Говори голосніше.
Джинси «Пако Рабанне», З футболки «Оушен Пасифік»,
труси від Кельвін Кляйн,
мотоцикл «Хонда», «Мініузі»,
холодильник «Вірпуль» для матері.
Ти теж напиши, чого чекаєш від життя.
Ненавиджу цих ненормальних водіїв і їхнє радіо.
Попросив би вимкнути радіо.
Ні.
Моє життєве кредо - дивитися, слухати й мовчати.
Ніхто не змусить мене змінити його.
- Телефон не працює? - Не знаю.
Мені байдуже.
Ніхто не дзвонить мені, і я нікому не дзвоню.
Ти мене дивуєш. Телефон навіть не ввімкнений у розетку.
Хто це, цікаво?
Алло? Вам кого?
Чеком, готівкою, як хочете.
Тут усе чесно.
Можете зараз доставити?
Мене звуть Оноре де Бальзак.
З ким маю честь говорити? Джон Хайро Арбелаз?
Гаразд, я вас чекаю. До побачення.
Бідолашний! Відправив мені вантажівку касторки.
А вдома могло нікого не бути.
От дивак!
Треба ним зайнятися.
Ненавиджу, коли свистять.
Мій брат постійно свистів, щоб його помітили.
Постійно свистів.
Чому люди починають відтворювати мову птахів?
Я завзятий захисник прав тварин.
Проблеми, гомики?
Алексісе, прокинься! Вибач, Вільмаре.
- Що сталося? - Мене осінило.
Я знаю, кого ти кокнув.
- Кого? - Одного покидька.
Я бачив, як днями він проїхав на червоне світло.
Він хотів украсти джип у якогось хлопця.
Той опирався, і він його вбив.
Божественне правосуддя, ні, швидше, диявольське.
Бог ні на що не годен.
Його син Ісус сповідував безкарність:
«Якщо тебе б'ють по лівій щоці, підстав праву».
Це не око за око, зуб за зуб.
О, Сатана, ти виправляєш помилки в цьому світі.
Ти, а не Господь.
Давай спати.
Привіт! У тебе все гаразд?
Привіт, ля Пле! Приємно знову тебе бачити.
У моєї подружки буде син. Помститься вона мені.
Чому помститься?
Коли мене не буде, хтось має подбати про неї.
Вітаю!
Добре, коли в молоді є дар передбачення.
Теперішнє вичерпало себе, а про майбутнє вже подумали.
Щодо минулого...
Моє минуле вбиває мене.
Чому ти з хлопцем, котрий убив Алексіса?
Убив Алексіса?
Ні, я з Вільмаром.
Алексіса вбив Блакитна лагуна.
Вільмар і є Блакитна лагуна.
Чому в нього таке ідіотське прізвисько?
Через фільм.
Він схожий на хлопця з того фільму.
Раніше в нього було світле фарбоване волосся.
Я не бачив цього фільму. Я багато років не був у кіно.
Ходімо. Бувай, ля Пле.
- Ти знаєш його? - Так.
Він теж з околиці?
Так, із кварталу Санто Домінго Савіо.
- Ти теж? - Ні, я з ля Франсіа.
- Хочеш? - Ні.
Заходьте в наш магазин.
Довго не вагайтеся. Якість є якість.
Я чекаю тебе тут.
Господи, направ мене.
Допоможи мені вбити цього негідника.
Чому ти так дивно поводишся зі мною?
Чому ми спатимемо в готелі, коли є квартира?
Не звертай уваги. Я забобонний.
Мені здається, що мене вб'ють, якщо я залишуся в квартирі.
Хто?
Не знаю. Не питай.
Вимкни.
Отже, це ти Блакитна лагуна?
Чому ти вбив Алексіса?
Він убив мого брата.
Я був з Алексісом тієї ночі, коли ти вбив його.
Коли ми зустрілися і стали друзями,
чесно кажучи, я одразу впізнав тебе.
Отже, в першу ж нашу ніч ти міг убити мене?
Я ніколи не зміг би вбити тебе. Я тебе кохаю.
Хто був за кермом мотоцикла?
Хлопець з мого кварталу. Його вбили через три дні.
Ми ніколи не дізнаємося, хто його вбив.
Нічого більше чекати від цієї бійні.
Що ми робимо тут?
- Поїдемо куди-небудь? - Куди?
Побачимо.
Світ не обмежується цією рівниною
і тягнеться далі, за гори.
Люди, правда, скрізь одинакові.
Скрізь одне й те саме лайно.
Добре, купимо холодильника моїй матері і поїдемо.
Мені подобається цей.
- А ця штука для чого? - Для льоду.
Немає кнопки, яка видає віскі чи ром?
Ні.
- Тоді це не супер. - Моя мати не п'є.
Ви можете привезти його додому?
Ні, я сам довезу його, бо вкрадуть.
Вони ж не можуть вкрасти холодильник.
Можуть. Іще я хочу попрощатися з матір'ю.
Зрозуміло.
Не затримуйся. Я чекаю вдома.
Збираймо валізи і їдьмо.
Слухаю.
Так, це я.
Де ви його знайшли?
I де він зараз?
Де це?
Ні, не знаю.
Добре, їду.
З 65-го і 80-го. Я шукаю лікаря Рамас.
Заходьте.
- Я до лікаря Рамас. - Він там.
Ось він.
- Лікарю Рамас? - Так, зачекайте, будь ласка.
Мадам!
Алло?
Так, де ви його знайшли?
Причина смерті:
колапс серцево- дихальної системи.
Слідчий уточнив,
що в кишені штанів хлопця
був номер вашого телефону.
Його застрелили з мотоцикла.