Имало едно време, в едно далечно кралство,
малко селце, което се намирало на края на гората.
Иска ми се... - И в това селце...
...повече от всичко... - ... живеели една девойка...
...повече от живота, повече от бижутата...
...малко безгрижно момче... - Искам повече от живота...
...и един бездетен пекар... - Искам...
...със своята жена. - ... повече от всичко,
повече от Луната искам... - Кралят ще прави бал.
Искам да отида на бала. - Искам
кравата ми да пусне малко мляко. - Най-много искам да имаме дете.
Искам да отида на бал. - Искам кравата ми да пусне мляко.
На бала ли искаш да отидеш?
Родителите на горкото момиче били мъртви.
Ти, Пепеляшке, искаш да отидеш на бала?
На бала? На бала на краля?
И сега тя живеела с мащехата си...
На бала?
...която имала две дъщери.
Виж си ръцете! Виж си роклята! Хората ще ти се смеят!
И все пак иска да отиде на бала. И да танцува пред принца!
И трите били красиви в лицата, но зли и черни в душите.
Малкото момче нямало баща, а майка му... Е, тя била на предела.
Искам синът ми да не е глупак.
Искам къщата ми да не е в безпорядък.
Искам кравата да е пълна с мляко и стените да са пълни със злато.
Искам много неща.
За Бога, какво прави кравата вкъщи?
Мислех, че ако му е топло, може да пусне малко мляко.
Това е "тя"! Колко пъти да ти казвам? Само "тя" може да дава мляко!
Имало и едно малко гладно момиченце,
което винаги носело червена наметка...
Искам. Не е за мен, а за баба ми в гората.
Моля за малко хляб, който да занеса на бедната си стара баба в гората.
Само един самун хляб... моля.
Пепеляшке, ако успееш да събереш лещата
и да свършиш работата си на време, може да дойдеш на бала с нас.
Хайде, дами. - Да, майко.
Късмет!
Елате, малки птички от стрехи,
от клони, от поля, от замъци и езерца.
Хайде, пусни малко, приятел.
Бързо, малки птички, събирайте от прахта.
Кълвете и събирайте, но сръчно, пресейте през пепелта в гърнето.
Право в целта! - Какво правиш? Спри да си играеш!
Слушай внимателно, синко. Трябва да продадем Белка.
Мамо, не! Той е най-добрата крава на света!
Беше. Пресъхнала е от седмици. Нямаме нито храна,
нито пари и нямаме избор, освен да я продадем.
Но Белка е най-добрият ми приятел! - Виж я!
Има буболечки по вимето. Има мухи в очите.
Има буца на задника, достатъчно голяма, че да е гърбица.
Нямаме време да се двоумим, докато тя отслабва и умира.
И никой няма крава за най-добър приятел!
Понякога се чудя какво се върти в тази твоя глава.
В гората е време да отида. Не ми се тръгва, но трябва.
В гората. Време е и трябва да започна своето пътуване.
В гората, през дърветата, там, където ме очакват, госпожо.
В гората към къщата на баба... - Спри!
В гората към къщата на баба... - Знаеш ли пътя?
Пътят е чист, светлината е добра,
не ме е страх, а и не трябва.
Гората е само дървета, дърветата са само дърва.
Малко ми е неудобно да попитам, но имате ли кошница?
Предполагам, че нямаш намерение да плащаш?
Не се отклонявай и не закъснявай.
И запази малко от сладките за баба си. О, Боже, тя е крадец!
В гората и надолу по долчинката, пътят е прав, познавам го добре.
В гората кой може да каже какво ме чака по време на пътуването?
В гората да занеса малко хляб на баба, която е болна на легло.
Никой не знае какво предстои. Не знам, може и вече да е мъртва.
Но в гората, в гората, в гората,
до къщичката на баба и обратно вкъщи, преди да се е стъмнило.
Пепеляшке, качи се горе!
Летете, птички, обратно в небето,
обратно по стрехите, клоните, полята и...
По-бързо ми оправи косата, Пепеляшке! Наистина ли носиш това?
Намерих скъсано място, Пепеляшке! Не можеш ли да го скриеш с шапка?
Изглеждаш страхотно. - Знам.
Тя имаше предвид мен. - Не е вярно!
Мама каза да съм добра, татко – да съм мила.
Така че бъди мила, Пепеляшке. Добра и мила, Пепеляшке.
Добра и мила... Какъв е смисълът да бъдеш добър, ако всички са слепи
и винаги те изоставят? Няма значение, Пепеляшке.
Бъди мила, Пепеляшке. Добра и мила, мила и добра.
Не толкова стегнато! Непохватна слугиня!
Кой ли може да е? - Продадохме и последния самун хляб!
Това е вещицата, която живее до нас!
Нямаме хляб. - Не ви искам хляба.
Тогава какво искаш? - Няма значение какво искам аз,
а какво искате вие. В този корем няма нищо, нали?
И никога няма да има... освен ако не правите точно каквото ви казвам.
След три дни ще се появи синя луна.
Само тогава проклятието ще се развали.
Какво проклятие?
Онова, което поставих над тази къща. - За какво говориш?
Преди време, когато още беше бебе,
баща ти доведе младата си съпруга и теб в тази къщичка.
Бяха страхотна двойка, но не и добри съседи.
Майка ти носеше дете
и разви необичаен апетит. Възхищаваше се на моята градина
и каза на баща ти, че това, което иска повече от всичко
на света, е зеленчуци, зеленчуци, и нищо друго.
Магданоз, чушки, зеле и целина. Аспержи, кресон и маруля.
Той каза "добре", но не беше точно така,
защото аз го хванах една нощ през есента в моята градина.
Той ме ограбваше, обираше, изравяше жълтата ми ряпа,
връхлиташе върху моята рукула.
Разкъсваше рапунцелите ми! Моите любимци!
Трябваше да го прокълна на място!
Можех да го превърна в камък
или куче, или стол...
но аз го оставих да си вземе рапунцели, но в замяна му казах:
"Честното си е честно, ще ме оставиш да взема детето, което жена ти носи,
и тогава ще сме равни." - Имал съм брат?
Не. Но имаше сестра.
Къде е тя? - Тя е моя
и никога няма да я намериш.
Малка цена за това, което баща ти ми открадна.
Струва ми младостта и красотата. Майка ми ме предупреди,
че ще ме накаже с проклятие за грозота, ако някога ги изгубя.
Да изгубиш какво? - Бобчетата!
Специални бобчета. Пуснах го. Не знаех, че ми е откраднал бобчетата!
Гледах го как прескача стената и тогава: Бум! Светкавица!
Но това е друга история. Няма значение.
Най-сетне големият ден дойде и аз си спазих обещанието.
Пищяха и се молеха: "Не взимай бебето!"
Но го сторих и я скрих там, където никой не ще я намери.
Баща ти плака, а майка ти умря, когато за всеки случай,
признавам, че ми хареса, казах: "Съжалявам, още не ми е достатъчно."
И им поставих малко проклятие. И ти си прокълнат, синко...
Родословното ти дърво винаги ще бъде безплодно.
Как си могла да ми го причиниш? - И когато майка ти умря,
баща ти избяга. Баща ти не беше никакъв баща,
така че защо ти да си? - Много съжалявам.
Толкова съжалявам. - Но вече няма суетня и сцени,
и градината ми процъфтява. Трябва да видите нектарините ми!
Но ще ви кажа същото, което казвам на крале и кралици.
Никога, никога не се ровете в градината ми!
Особено при бобчетата.
Защо трябва да ходя до другото село? - Защото всички в това село знаят,
че кравата не дава мляко от седмици. - Но това е измама.
Умираме от глад, Джак. Не разбираш ли?
И така, не взимай по-малко от пет жълтици за нея.
Слушаш ли ме? - Да.
Колко ще поискаш? - Не повече от пет жълтици.
По-малко от пет.
В гората, времето е сега. Трябва да живеем, не ми пука как.
В гората да продадеш кравата, трябва да започнеш пътуването.
Направо през гората и не се бави, трябва да стигнеш до пазара
в гората към края на пътуването...
В гората, за да продам приятел.
Искате ли да развалите проклятието?
Ще ми трябва специална отвара. Отидете в гората и ми донесете:
Първо – крава, бяла като мляко.
Второ – наметка, червена като кръв.
Трето – коса, жълта като царевица.
Четвърто – пантофка от чисто злато.
Донесете ми тези неща преди полунощ след три дни.
Тогава ще се появи синя луна, която се появява веднъж на сто години.
Донесете ми ги и ви гарантирам перфектно дете,
колкото едно дете може да бъде такова.
Вървете в гората!
Дами, каретата ни очаква!
Сега може ли да дойда на бала?
На бала? Скъпа, с тези нокти! Скъпа, с тези дрехи!
Лещата е едно, но, скъпа,
с това ще ни опозориш и ще унизиш принца!
Балът ще продължи три дни. Може да ме пуснете поне за един.
Кралят се опитва да намери на сина си жена, не прислужница!
Трябва да тръгваме!
Тръгвай!
Искам...
Виж какво намерих. Ето, вземи това.
Няма да го нося. - Защо?
Било е на баща ми. Чу я какво каза.
Всичко това е по негова вина. Не искам да имам нищо общо с него.
Бобчета.
Трябва да са бобчетата на вещицата!
Ще ги вземем с нас. - Ние?
Ние? Ти няма да дойдеш. Там не е безопасно.
Мога да ти помогна. - Не, мога да се справя сам.
Проклятието е на моята къща. Само аз мога да го вдигна.
Не, проклятието е на нашата къща. Ние трябва да го вдигнем заедно.
Припомни ми. Какво трябваше да донеса?
Не помниш ли?
Крава, бяла като мляко, наметка, червена като кръв,
коса, жълта като царевица пантофка от чисто злато.
Крава, бяла като мляко, наметка, червена като кръв,
коса, златна като царевица, пантофка от чисто злато.
Още искам да отида на бала. Но как ще стигна до бала?
Знам, ще посетя гроба на мама, при върбовото дърво,
и ще й кажа, че искам да отида на бала.
Време е да отида в гората, но може всичко да е напразно, нали знаеш.
В гората, но дори тогава, трябва да предприема пътуването.
Пътеката е права, знаеш я добре. - Но кой може да каже...
В гората, за да вдигнеш заклинанието.
В гората, за да посетя мама.
В гората, за да продам кравата
и да взема парите. - Да отида на бала...
В гората, към къщата на баба.
Пътят е чист, светлината е добра,
не ме е страх, а и не трябва.
Гората е просто дървета, дърветата са просто дървесина.
Няма нужда да се страхувам. - Там в просеката има нещо.
В гората, без да закъснявам, но внимателно да не изгубя пътя.
Кой знае какво може да се крие в гората по време на пътуването?
В гората, за да взема нещото, което осмисля пътуването.
В гората, за да видя краля... - За да продам кравата...
За да направя отварата... - За да отида на бала...
В гората!
После обратно вкъщи, преди да се стъмни!
Дълбоко в гората, Пепеляшка била засадила
стръкче на гроба на майка си.
Посещавала я толкова често и плачела толкова много,
че сълзите й го напоили и то станало великолепно дърво.
Искам...
Какво искаш, детето ми?
Знаеш ли какво искаш?
Сигурна ли си, че това, което си пожелаваш, е това, което искаш?
Ако знаеш какво искаш, тогава си го пожелай.
Помоли дървото
и желанието ти ще се сбъдне.
Благодаря ти, майко.
По пътя към баба си, малкото момиченце изведнъж се озовало
в много необикновена част на гората.
Добър ден, млада госпожице.
Добър ден, г-н Вълк.
Накъде сме се разбързали така? - Отивам при баба.
А какво има в кошничката ти? - Хляб за баба.
Да има нещо хубаво, което да я направи силна и здрава.
А къде живее баба ти? - Четвърт левги навътре в гората.
Къщата й е едно огромно дъбово дърво.
Виж тази плът, розова и пухкава.
Здравей, малко момиченце.
Крехка и прясна, без нито една буца. Здравей, малко момиченце.
Тази е особено сочна,
и вкусна. Здравей, малко момиченце.
Защо бързаш? Пропускаш цветята.
Слънцето скоро няма да залезе, имаш време.
Мама каза да вървя направо и да не се отклонявам.
По-бавно, малко момиченце. Колко красиво пеят птичките.
Напълно ще пропуснеш птичките. Пътуваш толкова леко.
Първо бабата, след това пухкавата госпожица.
Каква възхитителна комбинация.
Абсолютно съвършенство! Крехко, сочно... Един момент, скъпа.
Мама каза: "Каквото и да става, следвай пътеката и не се отделяй."
Точно така, момиченце, всяка пътека има толкова много за разглеждане.
Само една ще е толкова скучно. И виж какво пропускаш.
Помисли за хрупкавите, стари кости, и след това нещо свежо в менюто.
Това превъзходно усещане два пъти за един ден.
Не е възможно да се опише чувството,
когато говориш с храната си.
За баба ти.
Мама каза да не се отклонявам, но предполагам, че с малко закъснение
баба може да се зарадва на един букет.
Довиждане, г-н Вълк. - Довиждане, момиченце.
И здравей.
Какво чакаш? Вземи наметката! - Уплаши ме!
Вземи го! Вземи го! - Как да го взема?
Отиваш при малкото нещо и го взимаш.
Не мога просто така да я ограбя. Защо ти не го вземеш?
Заради правилата. Защо мислиш, че помолих теб?
Не трябва да докосвам никой от предметите.
Тръгвай! Вземи каквото ми трябва!
Здравей, момиченце. - Здравейте, господин пекар.
Запази ли малко от сладките за баба ти?
Изядох всички сладки и половината хляб.
Ясно! Кажи ми, откъде взе тази красива наметка?
Баба ми го направи. - Така ли?
И аз бих искал такава наметка. - Бихте изглеждал глупаво.
Може ли да го видя? - Не!
Трябва ми. - Върнете ми го!
Съжалявам. Само исках да се уверя, че наистина си обичаш наметката.
Сега върви при баба си и дано да не срещнеш вълк по пътя.
Бих предпочела вълк пред вас!
Това е безнадеждно.
Никога няма да взема червената наметка
или да намеря жълта пантофка и златна крава.
Или беше златна пантофка и жълта крава?
Какво правиш тук? - Забрави си шала.
Не трябва да си тук. Не е безопасно. - Искам да помогна.
Не! Заклинанието е на моята къща. - Нашата къща.
Трябва да вдигнем проклятието заедно. То е на нашата къща.
Крава... бяла като мляко.
Върви.
Здравей, млади момко. - Здравейте, господине.
Какво правиш с тази бяла крава по средата на гората?
Отивам към пазара...
но изглежда съм се изгубил. - Какво смяташ да правиш там?
И какво смяташ да правиш там? - Да продам кравата, господине.
За не по-малко от пет жълтици. - Пет жълтици!
От къде да намерим пет жълтици? - Сигурно дава много мляко,
за да й искаш пет жълтици? - Да, госпожо.
А ако никой не даде толкова, какво ще правиш?
Не се бях замислял. - Имаме само това.
Бобчетата? Не трябва да си даваме бобчетата!
А може би трябва... - Бобчета за крава?
Синко, това не са обикновени бобчета. Тези бобчета са вълшебни.
Вълшебни? И каква е магията им?
Кажи му.
Това е магия, която не може да се обясни.
Колко са бобчетата? - Шест.
Пет. - Всяко струва една жълтица.
Някой ден ще мога ли да си откупя кравата?
Да! - Най-вероятно.
Да, може би това прави сделката честна. Добре, ето.
Едно... две... три... четири... пет.
Е, приятелю, късмет! Беше ми приятно да търгувам с теб.
Един ден ще те откупя обратно. Обещавам!
Вземи кравата и върви вкъщи!
Просто се опитвах да помогна. - Вълшебни бобчета!
Няма причина да смятаме, че са вълшебни.
С измама ли ще развалим проклятието? - Никой нямаше да му даде повече.
Направихме му услуга. Поне ще имат някаква храна.
Пет бобчета? - Искаме ли дете или не?
Разбира се, че искам. - Но нямаме шанс.
Не виждаш ли? Ако се провалим...
Не съм сигурен, че ще бъда добър баща.
Защо го казваш? - Заради моя баща.
Ти не си като него. - Не знам.
Ако не можеш да го направиш за себе си,
не можеш ли поне да го направиш заради мен?
Добре, вземи кравата и върви вкъщи. Аз ще намеря останалите неща, но сам.
Рапунцел! Рапунцел!
Спусни си косата.
Рапунцел...
Старата вещица била дала името Рапунцел на детето,
което бе скрила и затворила в кула без врата.
Това, което не знаела, било, че гласът на Рапунцел
привлякъл вниманието на един красив принц.
Рапунцел...
Днес изглеждаш чудесно, скъпа. - Благодаря ти, майко.
Донесох ти любимото.
Къпини, току-що набрани от градината.
Когато малкото момиченце наближило къщата на баба си,
останало изненадано да види вратата отворена.
Боже, колко напрегната се чувствам. Може би е от сладките.
Бабо? - Влез, скъпото ми.
Леле, бабо, изглеждаш много странно.
Какви големи уши имаш.
С тях чувам по-добре, скъпа.
И с един скок вълкът изял момиченцето.
Е, денят бил изпълнен с ядене и за двамата.
Не мога да повярвам, че го направих. - Чакайте!
Няма ли да ни помогнете да одерем звяра?
Не, благодаря. - Какъв ловец сте?
Аз съм пекар. - Чакайте, не ви благодарих.
Трябва да си по-внимателна, млада госпожице.
Съжалявам, трябваше да съм по-благоразумна.
Мама каза: "Само напред, не се бави и не се отклонявай."
Трябваше да послушам съвета й, но той изглеждаше толкова мил.
И ми показа много хубави неща,
които не се бях сетила да разгледам.
Те бяха извън пътеката ми, затова не смеех.
Бях толкова внимателна.
И той ме накара да се чувствам развълнувана и уплашена.
Когато каза "влез", с престорения си глас,
откъде да знам какво ме чака?
Зъбите му се оголиха и наистина се уплаших...
е, развълнувах се и се уплаших.
Но той ме придърпа до себе си и ме глътна.
Вътре беше тъмно, хлъзгава пътека с тайни, които не искам да знам.
И когато всичко познато изглеждаше изчезнало завинаги,
в края на пътеката стоеше баба.
И ние стояхме в мрака, докато ти не ни освободи
и не ни изведе обратно на светло, където се върнахме в началото.
И сега научих много ценен урок,
който не знаех преди.
Не възлагай много надежди на наметка и на кошничка,
те няма да те пазят така, както би трябвало.
И внимавай с непознати. Дори цветята могат да бъдат опасни.
И въпреки че страшното е вълнуващо, хубавото е различно от доброто.
Г-н пекар, вие ни спасихте живота. Заповядайте.
Сигурна ли си? - Да. Може би баба ще ми направи
друга от кожата на вълка. - Благодаря ти! Благодаря ти!
Сега знам, не се страхувай. Баба е права, само внимавай.
Не е ли хубаво да знаеш много?
И не съвсем.
Как можа да го направиш? Кой разменя крава за бобчета?
Но те са вълшебни. Поне така каза човекът.
Слез от облаците, Джак! - Мамо, не!
Ти и твоите безполезни приключения! Ще се научиш ли някога, Джак?
Върви да си лягаш без да ядеш!
Бобчета!
През първата нощ на бала, желанието на Пепеляшка се сбъднало.
Принцът танцувал само с нея.
Но когато се обърнал за секунда, тя избягала.
Трябва да намеря това момиче.
Добре ли сте, госпожице? - Да.
Само трябва да си поема въздух. - О, каква красива рокля!
На бала ли бяхте? - Да.
Каква късметлийка сте. Защо сте в гората по това време?
Насам!
Моля ви, не им казвайте, че съм била тук.
О, Боже! - Да сте виждали
една красива млада дама с бална рокля да минава от тук?
Не мисля, господине.
Господарю, мисля, че я виждам ей там.
До сега не бях лъгала кралска особа. Никога не съм имала нищо общо
с кралска особа! - Благодаря.
Ако някой принц търсеше мен, определено не бих се крила.
Какво ви води насам... и то с крава?
Мъжът ми е някъде из гората. Разваля заклинание.
Кажи ми, как изглежда принца?
Той е много добър принц. - И?
И? - Беше много хубав бал.
И? И? - Влязох под съпровод на тромпети.
И... принцът? - А, да, принцът!
Ами, той е висок. - Това ли е всичко?
Танцувахте ли? Очарователен ли е? Казват, че е.
Не правихме нищо друго. - Да.
И? - И беше хубаво.
Не, принцът... - Да, принцът.
Има чар за принц, предполагам. - Предполагаш?
Не разбирам много от тези неща и всичко е толкова странно.
Но защо избяга?
Не беше точно това, което очаквах. - Принцеси, замъци, рокли.
Нямам опит с тези неща. - Но утре ще се върнеш на бала?
Да. Не...
Не знам. - Не знаеш?
Какво ли не бих дала да съм в твоите обувки. Тоест, твоите пантофки.
Чисти като злато? - Трябва да се прибирам.
Не, чакай, трябват ми обувките ти!
Белке! - Първата полунощ изтече!
Вече? - Вземи кравата!
Господин пекар! Господин пекар! Късмет! Страхотен късмет!
Вижте какво имам. Пет жълтици! - От къде взе пет жълтици?
На небето има великани.
На небето има големи, високи, ужасни великани!
Когато си горе и погледнеш надолу към света, който си оставил,
един бърз поглед е достатъчен, за да осъзнаеш колко си малък.
Когато си горе и си сам, в различен от познатия ти свят,
където небето е олово, а пръстта е камък,
си свободен да правиш каквото си поискаш.
Изследваш неща, които не би дръзнал, и изведнъж виждаш огромен,
висок, ужасен великан на вратата.
Великан?
Голяма, висока, ужасна великанка, която тресе земята.
И когато тя ти дава храна, и ти позволява да си починеш,
притискайки те до великанските си гърди,
разбираш за неща, които никога не си знаел.
Не и преди да стигнеш небето.
Но точно когато си намерил приятел, и знаеш, че е голям,
идва някой по-голям от нея, за да те хапне за обяд.
И сърцето ти става на олово, а стомахът на пръст,
и много те е страх, защото си сам.
И започват да ти липсват всички неща, които познаваш.
Забавлението свършва. Грабваш каквото можеш и бягаш!
И когато слизаш, и поглеждаш надолу, твоят свят започва да расте.
Покривът, къщата и майка ти на вратата.
Покривът, къщата и светът, който никога не си изследвал.
И се замисляш за всички неща, които си видял.
И ти се иска да можеш да живееш по средата.
И си се върнал обратно, но малко по-различен от преди,
след небето.
На небето има великани!
На небето има големи, високи, ужасни,
страхотни, плашещи великани!
Така че ето ви парите, господине. Пет жълтици.
Къде е моята Белка? - Белка е вкъщи с жена ми.
Да вървим! - Чакай! Не съм сигурен,
че искам да я продам. - Казахте, че мога да си я откупя.
Искате ли още пари? Задръжте тези. Ще донеса още.
Ще се кача по бобовото стебло. - Чакай! Чакай!
Чакай! Чакай! Чакай!
Чакай! Казах ти да изчакаш!
Какво правиш тук? - Ами...
Взел си червената наметка! - Да, остават само два предмета.
Три. - Имаме наметката и кравата.
Имаме наметката. - Какво си направила с кравата?
Избяга. - Какво?
Не стигнах вкъщи. Търсих я цяла нощ. - Как можа?
Можеше и от теб да избяга. - Но не избяга!
Но можеше! - Но не го направи!
На кого му пука! Кравата я няма!
Върнете я! Върнете я! - Точно това щяхме да направим. Ето.
Междувременно... - Стой далеч от мен с това, глупако!
Не мога да го докосвам! Забрави ли?
До полунощ утре трябва да ми донесете предметите
или детето, което искате, никога няма да види бял свят!
Не харесвам тази жена.
Съжалявам, че изгубих кравата. - Не трябваше да ти викам.
Ще се върнеш ли в селото? Аз ще оправя нещата.
После ще продължим живота си без вещици,
глупави момченца и гладни момиченца. Върви, моля те.
Върви.
Скъпи братко, чудех се къде си. - Търсих я цяла нощ.
Нея? - Красавицата, с която танцувах.
Къде е отишла? - Изчезна като сутрешна мъгла.
Беше ли прекрасна? - Най-прекрасната.
Не съм убеден в това. Трябва да призная,
че аз открих най-прекрасната девойка. Живее тук, в гората.
В гората? - Да. На върха на една кула,
която няма нито врата, нито стълби.
Къде? - На две левги на изток. Зад хълма.
Близо до розовите гъсталаци. - И как влизаш?
Заставам под кулата и се провиквам: "Рапунцел...
Рапунцел, пусни си косата." И тогава тя пуска най-дългата,
най-красивата плитка, жълта като царевица, по която се изкачвам.
Рапунцел, Рапунцел! Че какво име е това? Шегаджия!
Не съм чувал подобно нещо. - Казвам ти истината!
Тя е точно толкова истинска, колкото и твоята девойка.
Дама да бяга от принц? Никоя не би бягала от нас.
И все пак една го направи.
Да не съм я обидил или да съм показал презрение?
Защо бяга от мен?
Ако я изгубя, как ще си върна сърцето, което тя спечели?
Агония, която не може да се опише с думи.
Когато единственото нещо, което искаш,
е единственото нещо, което не можеш да достигнеш.
Седи тя високо в кулата и си реши косата.
Блажена и смирена често си пее безгрижна песен.
Агония! Много по-болезнена от твоята,
когато знаеш, че би тръгнала с теб, само да имаше врата или стъпала.
Агония! О, мъката учи!
Кое е толкова интригуващо,
колкото това, което не можеш да достигнеш.
Не съм ли чувствителен, умен, възпитан, предвидлив, страстен,
чаровен, добър, красив и наследник на трон?
Ти си всичко, за което дамите си мечтаят!
Тогава защо... - Аз ли да знам?
Момичето сигурно е лудо.
Не знаеш нищо за лудостта,
докато не се изкачиш по косата й, не я видиш, не я доближиш,
слушайки песента й.
Агония! Мъка! Страдание! Различни са за всеки.
Винаги десет стъпки назад. - Винаги десет фута по-надолу.
Направо недостижима.
Агония, която може да реже като нож!
Трябва да я имам за жена.
Рапунцел, Рапунцел, пусни си косата.
Ти ли си, принце?
Да.
Съжалявам за това.
Докато жената на пекаря бягала от кулата,
втората нощ на бала била обзета от хаос,
когато Пепеляшка отново избягала от принца.
Какво правите? - Съжалявам, трябват ми обувките ти.
Коя е тя? Къде отиде? - Нямам представа, господине.
Не се преструвай, жено! - Опитвах се да я задържа за вас...
Мога и сам да хвана девойката. Благодаря.
Няма и следа от нея, господарю. - Тогава какво чакаш?
Виж дали не можеш да я намериш. Върви!
Гората може да е опасно място.
Извинете, дали ще може да сравня този мамул царевица с косата ви?
Нищожество!
Белке!
Мислех, че си отиваш вкъщи! - Намерил си кравата!
Да, намерих я. Имаме две от четири. - Три!
Две. - Три. Сравни това с царевицата.
Къде я намери? - Отрязах я от една девойка в кула.
И почти взех четвъртото, но тя избяга.
Имаме още цял ден. Със сигурност до тогава
ще намерим пантофката. - Ние? Значи мога да дойда с теб?
Е... май ще трябват двама, за да имаме това дете.
Променил си се. Смел си. Различен си в гората.
По-уверен, по-споделящ. Ще ни преведеш през гората.
Ако можеше да се видиш. Не си мъжът, който беше.
Вече си много по-откровен, отколкото те помня.
Нужни са двама. Мислех, че един ще е достатъчен, но не е вярно.
Нужни са двама. Ти дойде, когато пътуването беше тежко.
Нужни са двама. Нужни са грижа, търпение, страх, и отчаяние,
за да се промениш. Въпреки че се кълнеш да се промениш,
кой ще го докаже, ако го направиш?
Нужни са двама. - Променил си се.
Оживен си. Има нещо в тази гора.
Не просто оживен, ти цъфтиш в тази гора.
Вкъщи ме беше страх, че ще си останем същите завинаги.
А после тук, ти си страстен, очарователен, внимателен, умен.
Нужен е един, за да започне, но когато започне,
са нужни двама. Не е забавно,
но това, което трябва да се свърши, може да се свърши
само когато сте двама. Ако посмях,
това е защото съм сигурен,
че като двойка ще споделим всичко.
Променили сме се. Ние сме непознати.
Аз те срещам в гората. На кого му пука за опасностите?
Знам, че ще преминем през гората.
И веднъж, когато преминем, да се надяваме, че промените ще останат
отвъд гори, отвъд вещици, пантофки и наметала.
Само ние двамата отвъд лъжи,
на безопасно вкъщи с хубавата ни награда.
Само ние. Нужно е доверие.
Само още малко ни трябва и приключваме.
Искаме четири, имахме едно. Сега имаме три.
Трябва ни още едно. Нужни са двама.
Спрете го! Спрете яйцето ми!
О, моята Белка! Толкова ми липсваше! - Откъде взе това?
От кокошката на великана. - Никога не съм виждала златно яйце.
Задръж го. И петте жълтици също. Взимам си кравата.
Не искам да я продавам. - Но ти взе петте жълтици.
Не съм, ти ми ги даде. - Каза, че може да си взема кравата.
Не съм казал, че може, а казах "може би".
Взел си пари от детето? - Не е каквото изглежда!
Белке!
Белка е мъртва!
Две полунощи изтекоха!
На разсъмване, хлебарят и жена му
имали останал само един ден, за да развалят проклятието.
Колкото до принца на Рапунцел, той се върнал при забранената кула.
Лоша идея!
Добре ли си? - Да, да, добре съм.
Какво ти казах много ясно? Децата трябва да слушат
Какво не трябваше да правиш? Децата трябва да гледат и да се учат.
Защо не ме послуша? Децата трябва да слушат.
Какво бях за теб? Как ме предпочиташ?
Красива като принц ли?
Но аз съм стара и грозна. - Не!
Срам те е от мен. - Не!
Да, срам те е.
Ти не разбираш.
Вече не съм дете. Искам да видя света.
Не знаеш ли какво има навън?
Някой трябва да те пази от света.
Остани с мен.
Вярно е, че навън те чакат принцове.
Да, има принцове, но вълци и хора също.
Остани вкъщи.
Аз съм вкъщи.
Кой навън може да те обича повече от мен?
Какво от външния свят не мога да ти осигуря?
Остани с мен.
Остани с мен, светът е тъмен и див.
Остани дете, докато можеш да си дете.
С мен.
Аз те предпазвах, но ти не ме послуша.
Не! - Принцът никога няма да те види.
Никога повече нищо няма да види! - Какво си му направила?
Няма значение, защото там, където отиваш,
никой никога няма да те види отново. - Не! Не!
Не!
Здравей. Хубава наметка! - Стой далеч от наметката ми
или ще те накълцам на парченца! - Добре, не я искам.
Откъде я взе? - Баба ми я направи от вълка,
който ни нападна. И ми даде този хубав нож за защита.
Виж аз какво имам. Златно яйце.
Откъде го взе? - Откраднах от кралството на великана
кокошка, която снася златни яйца. - Не ти вярвам.
Вярно е. Трябва да видиш арфата на великана.
Свири най-красивите мелодии, без дори да я докосваш.
Разбира се. Защо не се върнеш в това кралство и не я донесеш?
Мога. - Не можеш!
Мога! - Не можеш, г-н Лъжец!
Не съм лъжец! Ще видиш, че ще донеса арфата.
Джак приел предизвикателството на малкото момиченце
и преди да се осъзнае, вече бягал от великана.
Остава само един ден. Не знам откъде да започна.
Като купиш нова крава с парите, които взе от момчето.
Добре, но от къде? - Отиди до съседното село,
там ще намериш крава. - Ти какво ще правиш?
Ще взема пантофката. - Жълтата пантофка?
Златната пантофка. - Да, златната. Как ще я намериш?
Предишните две вечери срещнах една девойка със златни пантофки.
Мислиш ли, че ще вземеш едната? - Сигурна съм.
Чакай! Защо винаги се разделяме?
Защото трябва, ако искаме да сме заедно.
Какво е това?
Цялото кралство се разтресло, когато бобеното стъбло
паднало на земята, убивайки великана.
Колкото до Пепеляшка, тя избягала от принца... отново.
Той е много умен принц.
Той е принц, който е подготвен.
Знаел е, че и този път ще избягам
и е полял стъпалата с катран. И ме хвана неподготвена.
Е, това означава... че му пука...
Това е повече от зла умисъл.
По-добре да спра и да прегледам нещата,
докато стоя залепнала за стълбите на двореца.
Добре, какво искаш? Трябва да взема решение.
Защо да не се оставя да ме хванат?
Дали да не го направя? Какво ли ще каже?
А ако и той знае коя съм, след като аз знам,
че не съм това, което той си мисли, че иска?
А ако съм това, което един принц си представя?
Но за да знаеш коя си, трябва да знаеш какво искаш, което аз не знам.
Какво да избера – там, където не ме виждат,
но нищо не е както трябва, или там, където всичко е наред,
но знаеш, че никога няма да си част от него?
Но което и да избереш, направи го бързо,
защото започваш да залепваш за стъпалата на двореца.
Това е първото ми голямо решение. Такъв избор се прави трудно.
Да отидеш на бал е вълнуващо, но да попаднеш там е и страшно,
и е забавно да заблуждаваш, когато знаеш,
че можеш да си тръгнеш, но трябва и да си предпазлив.
Много е заложено, но се застоях достатъчно,
защото все още съм залепнала за това нещо по стъпалата.
По-добре да избягам вкъщи и да избегна сблъсъка.
Вкъщи на никого не му пука, там ще си по-добре,
където няма какво да избираш, няма какво да губиш.
Така че ще си взема обувките.
Въпреки че ако помисля малко, не е нужно да има сблъсък.
Знам какво е решението ми – няма да решавам.
Просто ще му оставя жокер. Например... пантофка.
И ще видя какво ще направи. Сега той, а не ти,
ще бъде залепнал с обувка в катрана,
а и научих нещо, което никога не съм знаела,
на стълбите на двореца.
Балът свърши. Изпратете всички по домовете им.
А принцесата? - Няма да стигне далеч
с една пантофка.
Не се приближавай! - Моля те, спри! Само ме изслушай!
Веднъж вече ме нападна. - Не нападнах теб.
Нападнах обувката ти. Трябва ми.
Имам вълшебно бобче. Ще го заменя за нея.
Вълшебно бобче ли? - Да.
Глупости! - Чакай, моля те! Нямам много време!
Тази обувка ми трябва, за да си имам дете.
В това няма смисъл! - А има ли смисъл да бягаш от принц?
Трябва да тръгвам! - Ето, вземи моите обувки.
С тях ще тичаш по-бързо. - Благодаря.
Спри! Какво е това в ръката ти? - Нищо.
Мое е. - Лъжата може да ти коства живота.
Не ми пука дали ще ми коства живота!
Махай се! - Ще си платиш за това!
Сир, успях да намеря и другата пантофка.
Моля ви, мили принце, дайте ми пантофката,
и всичко ще свърши щастливо. - Отдръпни се, селянко!
Направи каквото тя ти каза. Трябва ни само едната.
Трябва веднага да намерим девойката, на която става тази пантофка.
Тази вечер ли? - Точно тази вечер!
И в бързината, жената на пекаря не забелязала
как второто бобово стъбло започнало да се издига нагоре.
Нека се знае, че негово височество, принцът,
още тази вечер ще посети всяка къща в това село.
Всички млади дами трябва да останат по домовете си,
докато принцът не ги посети.
Всички млади девойки трябва...
Докато принцът нетърпеливо чакал,
мащехата взела нещата... и кракът на Флоринда... в свои ръце.
Внимавай, палецът ми! - Знам, скъпа.
Ще трябва да си отиде. - Но щом станеш негова жена
ще седиш или ще яздиш и няма да ти се налага да ходиш!
С един палец по-малко, Флоринда се качила на коня на принца,
без да забележи кръвта, която капела от пантофката.
Лусинда била следващата.
Защо не влиза? - Скъпа, не мърдай.
Ще отрежем малко от петата и ще влезе.
А щом станеш негова жена ще имаш такъв живот,
че няма да е нужно да ходиш!
С една пета по-малко, Лусинда направила всичко по силите си,
за да преглътне болката.
Пасва идеално, ваше височество!
Нямате ли други дъщери? - Само едно малко слугинче,
което баща му остави само. Но то не може
да се представи пред вас – прекалено е мръсно.
Бих разпознал тези прекрасни очи навсякъде.
Ти си истинската ми невеста!
Като наказание за жестокостта им,
птичките на Пепеляшка се спуснали върху доведените й сестри...
и ги ослепили.
Колкото до Рапунцел, вещицата я заточила
в едно блато в най-тъмната част на гората.
Рапунцел?
Скъпи! Тук съм.
Рапунцел?
Ти ли си? Сляп съм, не виждам нищо.
Как е могла да ти го причини?
Рапунцел? - Какво?
Виждам те!
Ти си тук.
Хареса ми!
Хайде!
Нямаме много време. Хайде!
Намерих те! Кравата е у теб!
Пантофката е у теб! Имаме всичките четири неща!
Виждам крава. Виждам пантофка. - И наметката, червена като кръв.
И косата, жълта като царевица. - Имаме и четирите.
Чакай малко! Кравата не е бяла като мляко.
Разбира се, че е.
Трябва да е!
Тази крава е покрита с брашно! - Не си взел истинска бяла крава?
Имахме крава, бяла като мляко. Наистина имахме.
Къде е? - Мъртва е.
Мислехме, че предпочиташ жива крава. - Разбира се, че предпочитам жива.
Покажете ми мъртвата и аз ще я съживя.
Добре, насам.
Джак!
Джак! Ето те къде си! Поболях се от притеснение!
В градината ни има мъртъв великан!
Така ли? - Много добре знаеш, че има.
Можеше да те премаже! - Но, майко, виж, най-красивата арфа.
Откраднал си прекалено много. Можеше да умреш.
Нямаме много време. Тук е.
Какво става? - Тя ще съживи Белка.
Може ли да го направи? - Тя е вещица и може всичко.
Отдръпнете се!
Белке, ти се върна! Не мога да повярвам!
Почти полунощ е!
Тишина! Нахранете кравата с предметите.
Какво? - Чухте ме! Дайте ги на кравата!
Напълни това с мляко. - Аз ще го направя.
Тя пуска само при мен. - Добро момче.
Хайде, приятел, можеш.
Не работи!
Не са точните съставки!
Забравете за детето! - Не, не, не...
Следвахме инструкциите ти! Първо – крава, бяла като мляко.
Нали? - Да.
Второ – наметка, червена като кръв? - Да.
Трето – пантофка... - И четвърто –
сравних косата с тази царевица. - Да.
Отрязах я от една девойка в кула... - Какво?!
Какво си правила там? - Нищо, просто минавах.
Пипала съм тази коса!
Казах ви, че не бива да съм докосвала никой от предметите!
Царевицата! Може да използваме косата на царевицата!
Да! Да! Откъснете я и я дайте на кравата. Бързо!
Действа! - Тя пуска мляко!
Най-накрая!
И така станало – всичко, което изглеждало объркано, се подредило.
Вещицата успяла да развали проклятието на майка си.
Пепеляшка най-после спряла да бяга от принца.
Джак си върнал любимата крава и майка му получила
най-хубавата рокля, която може да се купи с едно златно яйце.
А пекаря и жена му се радвали на здраво момченце.
Благодаря за пантофката.
Внимание! Нека поздравим младоженците за тяхното щастие...
И така, всички в кралството били преизпълнени с щастие,
и тези, които заслужавали да живеят щастливо вечно...
Джак? - Внимание! Внимание!
Без паника! Без паника!
Принцът иска да се обърне към своите поданици. Внимание!
Няма място за притеснение! Това беше земетресение
в далечна част на кралството. Няма от какво да се страхувате.
Лично ще разследвам какво се случва.
Сега всички се приберете по селата си и продължете живота си.
Но след като навлезли отново в гората, познатите им пътеки били изчезнали
и животът им щял да вземе неочакван обрат.
Сигурна ли си, че това е пътят? - Всичко изглежда толкова различно.
Здравей, малката.
Здравейте, г-н пекар. - Добре ли си?
Какво правиш тук и то с куфар? - Местя се при баба.
Цялото ни село се срути. Никъде не можах да открия мама.
А сега не мога да намеря и къщичката на баба.
Какво искаш да кажеш? - Тръгнах, но не разпознах нищо.
Нямаше пътека. Къде е тя? Къде е баба?
Всичко е наред. Ние ще ти помогнем да намериш баба си и без пътека.
Моля те, подръж го за момент. - Наистина ли?
Защо винаги плаче, когато го държа?
Не го дръж все едно е от стъкло. - Не иска мен, а майка си.
Не мога постоянно да се грижа за него.
Аз ще се грижа за него... когато порасне.
Кой ли може да е? - Лакеят и кралското семейство.
Здравейте. Какво ви води в гората? - Замъкът беше унищожен.
Не, кралството е нападнато. - Какво ще прави кралското семейство?
Нямам представа. Аз не издавам заповеди, само ги разнасям.
Най-добре да се върнем в селото. Ще вземем момичето с нас.
Ела с нас.
Това е великан! - Това е великанка!
Къде е момчето, което уби мъжа ми?
Тук няма момче! - Не сме го виждали.
Ние ще ти го доведем! Не мърдай!
Ти си унищожила домовете ни, а не е било земетресение.
А кой унищожи моя дом? Искам го!
Би ли искала сляпо момиче вместо него?
Как смееш? Тя каза, че иска момчето!
Джак! Някой виждал ли е моят Джак? Той избяга отново и аз го...
И тя го търси. - Дай ми го!
Джак е само едно момче! Нямахме какво да ядем
и той продаде любимата си крава срещу няколко вълшебни бобчета.
Искам момчето!
Остави момчето ми на мира! - Чакам!
Не я ядосвай, жено, или ще убиеш всички ни.
Развяваш се из кралството ни
с огромните си ботуши, унищожавайки всичко.
Грубиянка такава! Ще скрия сина си и ти никога няма да го намериш.
Никога, никога... - Разкарай се жено!
Момчето се крие в камбанарията. Там ще го намериш.
Да, вярно е. - В камбанарията е, там го видяхме,
Ако не е там, довечера ще се върна и ще ви намеря!
Всички вас!
Добре ли сте? - Вижте!
Какво й направи?
Не исках да я нараня. Само мислех за общото благо.
Слушайте, ако искаме да се измъкнем, трябва да стоим заедно.
Някои хора са създадени да се бият с великани, но други не са.
Аз не ставам за битка. И тъй като няма
много полза от мен, по-добре да се скрия.
Да вървим! Всичко ще се оправи.
Не винаги.
Не знам къде си мислят, че отиват.
Великанката вече е унищожила цялото село.
Единственото, което остана от градината ми, са тези бобчета.
Какво ще правим сега? - Нямаме избор.
Ще намерим момчето и ще й дадем каквото иска.
Но ако го направим, тя ще убие Джак!
А ако не го направим, ще убие половината кралство!
Обещай ми, че няма да ги оставиш да убият Джак.
Обещай ми! - Обещавам.
Рапунцел!
В безопасност си! Слава Богу! - Коя си ти?
Със сигурност ме помниш.
О, разбира се, не можа да ме познаеш. - Майко!
Това е истинското ми аз, скъпа. Сега няма да се срамуваш от мен.
Трябва да дойдеш с мен. На земята има великан.
Скъпа, добре ли си? Защо избяга?
Беше ме страх. - Ела с мен.
Не, тя няма да дойде с теб! Ще дойдеш с мен.
Няма да дойда с теб!
Тогава не ми оставяш друг избор. - Не!
Не!
О, Боже! - Ти си тази, която ме ослепи.
И ме заключи в кулата. - За да те предпазя.
И после ме заточи на остров по средата на блато!
Просто се опитвах да бъда добра майка.
Рапунцел, не! С него никога няма да си в безопасност.
Отведи ме от тук. - Не!
Не разбираш ли? Никога повече не искам да те виждам! Никога!
Рапунцел, великанът!
Без значение какво казваш, децата не слушат.
Без значение какво знаеш, децата отказват да го научат.
И да ги напътстваш по пътя, те пак няма да те слушат.
Децата могат само да пораснат
от нещо, което обичаш, в нещо, което губиш.
Джак! - Джак!
Джак, къде си? - Джак!
Никога няма да го намерим. - Трябва да се разделим.
Не може да отидеш сама. - Ще се оправя.
А ако се изгубим? - Ще броим стъпките от тук.
И аз ще дойда. - Не.
Ти стой тук с бебето.
Ние се връщаме след малко.
Ще оставиш сина ни с нея? - Той спи.
С момичето ще е в безопасност. - Добра съм в гледането на деца.
Виждаш ли? - А ако великанът се върне?
Ако, ако... - Петстотин крачки.
Върви! Една, две, три...
Чакай! Вземи.
Вземи това. Може да е студено.
Добре. Една, две, три, четири...
Здравейте, ваше височество. - Здравей.
Здравейте отново. Всъщност вече сме се срещали.
Да, разбира се.
Сигурно сте тук, за да убиете великана.
Великан ли? - Да. Може би сте чули,
че по нашите места има великан. Не беше земетресение.
Разбира се. Великан.
Всъщност е великанка. Много необичайно, нали?
И аз така мисля. Защо сте сама в гората?
Дойдох с мъжа си.
Бяхме... Това е дълга история.
Пуснал ви е да скитате сама в гората? - Не, всъщност аз го реших.
Колко смело! - Смело ли?
В гората може да се случи всичко.
Може ли да ви целуна? Всеки момент може да бъдем смачкани.
Не се чувствайте притисната.
Това е абсурдно! Какво правя тук? В грешната приказка съм.
Не можем да го направим! Вие си имате принцеса!
О, да, имам. - А аз си имам пекар.
Разбира се. Права сте. Колко глупаво.
В гората могат да се случат глупави неща.
Да опитаме отново, моля. Остави колебанията на страна.
Всеки миг, бил той голям или малък, си е миг.
Улови мига. Всеки миг небето може да падне.
Но това не е редно!
Кое е редно или не е без значение в гората.
Само чувствата са от значение. Нека смело посрещнем мига.
Животът често е неприятен. Би трябвало да знаеш това.
Най-добре е да уловиш мига като подарък от настоящето.
481, 482... Извинете, госпожо, да сте виждали едно момче?
Висок е горе-долу толкова.
Извинете, мога ли да ви помогна? - Дървото е паднало.
Гробът на мама е съсипан. - Съжалявам.
Не би трябвало да се оплаквам. Сигурна съм, че други
са пострадали по-зле от земетресението.
Не е земетресение. Има един великан, който тероризира кралството.
Тогава съм сигурна, че принцът ще се погрижи за великана.
Принцът ли? Без съмнение в момента ухажва някоя девойка.
Какво?
Изглеждате точно като принцесата, но сте по-мръсна.
О, Боже, вие сте принцесата! Съжалявам, не ви познах!
Не, недейте. Моля ви, изправете се. Тук не съм принцеса.
Трябваше да се маскирам.
Не ми е позволено да напускам двореца без охрана.
Ако желаете, може да дойдете с мен.
С нас ще бъдете в безопасност. - Благодаря.
Насам. Жена ми е някъде...
Трябва да тръгвам. Имам да убивам великан.
Няма да те забравя.
Колко си смела, да се разхождаш сама в гората.
И колко жив ме накара да се чувствам.
Какво беше това?
Това аз ли бях? Това той ли беше?
Наистина ли ме целуна принц?
И аз отвърнах ли му? Това нередно ли беше?
Луда ли съм? Това всичко ли е? Липсвам ли му? Отегчи ли се от мен?
Събуди се! Спри да сънуваш! Спри да се превъзнасяш по тази гора!
Не ти прилича. Какво й е на тази гора?
Обратно към живота, обратно към разума, обратно към детето,
обратно към съпруга ми. Никой не живее в гората.
Има обети, има връзки, има нужди, има стандарти,
има редно и нередно.
А защо не и двете? Ето го отговорът, ако си умен.
Имай си дете за топлина, пекар за хляб и принц...
за каквото и да е. Никога! От гората е.
Изправи се срещу фактите, намери момчето,
върни се при групата, убий великана. Просто се махни от гората.
Това той ли беше? Да, той беше. Това аз ли бях? Не, не бях аз
Това е уловка на гората.
Само един миг, един личен отминал миг.
Трябва ли винаги да е малко или много, обикновено или велико?
Винаги ли е "или"? Никога ли не е "и"?
Затова са горите.
За тези мигове в гората.
Да можеше животът да е изграден от мигове.
Дори и да са лоши от време на време.
Но ако животът беше само от мигове, нямаше да знаеш, че си имал един.
Първо вещица, после дете, после принц,
после миг. Кой може да живее в гората?
И да има това, за което мечтае, дори само за един миг?
Това са опасни гори.
Остави мига да си отиде, но не го забравяй и за миг.
Само споменът, че си имал "и", когато се върнеш обратно при "или",
прави "или" да значи повече, отколкото значеше преди.
Сега разбирам. Време е да напусна гората!
72, 73, 74...
Трябваше вече да се е върнала. - Не може да се изгуби.
Сигурна съм, че скоро ще се върне.
Трябва да отида и да я потърся. - Вижте кого открих!
Нараняваш ме! - Остави го!
Когато го дам на великана. - Накарайте я да спре! Остави ме!
Махни се от него! - Спри! Казах ти да спреш!
Къде намери това?
Съжалявам, господине... - На жена ми е.
Съжалявам, намерих го под една скала. - Какво говориш?
Какъв ужас! - Не... Не...
Вината е моя. Аз я оставих да скита сама.
Трябваше да остане с мен. - Самосъжалението няма да ти помогне.
Жена ми е мъртва! - Събуди се! Щом си мъртъв, си мъртъв.
Време е да заведем момчето при великана, преди всички...
Не е време за размекване! Той отива при великана и аз ще го заведа.
Да, той е виновен!
Заради теб на земята има великан и жена ми е мъртва!
Не съм виновен! Ти ме убеди да разменя кравата си за бобчета!
Без тези бобчета нямаше да има стебло,
по което да се кача при великаните! - Чакай малко!
Вълшебни бобчета за толкова стара крава,
че трябваше да излъжеш, за да я продадеш!
Надценени ли бяха? И кой ти каза да откраднеш златото?
Ти си виновен! - Не, ти си виновен!
Чакай малко! Откраднах златото, само за да си откупя кравата от теб!
Значи вината е твоя!
Щях да си задържа бобчетата, но къщата ми беше прокълната.
Тя ни накара да намерим крава, за да вдигнем проклятието!
Баща му е виновен, че това проклятие съществува.
Значи вината е негова! - Да, така е, негова е.
Чакайте малко! Аз отрязах бобеното стебло, нали?
А как без бобено стебло, вторият великан се е озовал тук?
Как? - В кого е другото бобче?
Изгубил си другото бобче. - Не съм! Всъщност съм.
Значи вината е твоя. - Не е, защото го дадох на жена ми.
Значи вината е нейна. - Тя замени бобчето за твоята обувка.
Значи ти знаеш какво е станало с бобчето.
Но аз не знаех и го хвърлих. Не ме гледайте!
Значи вината е твоя, а аз не съм виновен.
Но ако не се беше връщал горе? Имаше ли нужда от това?
Но аз го взех за майка ми. - Значи тя е виновна.
А арфата третия път? - Тя ме предизвика.
Каза, че ме е страх и ме предизвика! - Значи вината е твоя.
Ако не беше взимал арфата, нямаше да си имаме проблеми.
Ако тя не беше хвърлила бобчето... - Ти си виновен!
Настъпи полунощ.
Последното желание.
Последната полунощ.
Скоро ще има бум!
Казал малка лъжа, откраднал малко злато,
нарушила малка клетва, нали? Трябваше да имаш принца.
Трябваше да имаш кравата. Трябваше желанието ти да се сбъдне.
Но вече няма значение – последната полунощ е.
Ще има бум!
Това е само една тъмна полунощ
и всички ще бъдат смачкани!
Не можем да направим нищо. Но това не е съвсем вярно.
Винаги можем да й дадем момчето.
Няма значение кой е виновен. Трябва да обвиним някого.
Добре, ако ви харесва да си предавате вината,
ако това е целта ви, обвинете мен.
Просто ми дайте момчето. - Не!
Не.
Толкова сте мили. Не сте добри, не сте и лоши,
просто сте мили. Аз не съм добра, не съм мила,
просто съм права. Аз съм вещица, вие сте света.
Аз съм пречка, аз съм тази, на която никой не вярва, аз съм вещица.
Вие всички сте лъжци и крадци. Като баща му.
Такъв ще е и синът му. О, защо ли се занимавам?
Просто ще направите каквото сте решили. Това е последната
полунощ. Така че сбогом на всички. Настъпва последната
полунощ. Скоро ще видите как небето пада.
Ето, искаш ли бобче? Вземи си още едно.
Бобчетата са създадени, за да те направят богат.
Посади ги и те ще се извисят. Ето, искате ли още?
Чуйте воят. Идват великани. Може да обвинявате друга вещица.
Това е последната полунощ.
Последният куплет. Сега, преди да изтече полунощ,
ви оставям последното си проклятие. Оставям ви сами.
Може да вземете градината, ваша е. Разделете я и я владейте.
Всички коленичете. Добре, майко, кога?
Отново изгубих бобчетата. Накажи ме както направи тогава.
Дай ми ноктите и гърбицата, само ме махни от тези
и им изпрати гръмотевици и мълнии.
Може би не трябваше да крада от великана.
Може би не трябваше да се отклонявам от пътеката.
Може би не трябваше да ходя на бала.
Да, може би не трябваше. - Къде отиваш?
Далеч от тук. - Каза, че трябва да сме заедно.
Няма значение дали сме заедно или отделно.
Трябва ни помощта ти. - Ти не разбираш.
Разчитах на жена си за всичко. Тя беше тази, която помагаше.
Ще оставиш детето си? - Ще е по-щастлив при някоя принцеса.
Почакай...
Ти какво правиш тук? - Синко...
Не искам да говоря с теб. Заради теб се случи всичко. Махай се!
Съжалявам, допуснах грешка. - Защо си го направил?
Защо си взел бобчетата на вещицата? - Бяха там и аз ги исках.
Не помислих, бях безотговорен, бях егоист.
Открадна и те хванаха, и тогава просто избяга.
Когато майка ти умря, аз бях...
Мразех се и избягах от вината си и от срама си.
Избяга от сина си.
Да, и от сина си. Съжалявам за това. - Тогава какво искаш?
Ти не правиш ли същото? Не бягаш ли?
Бъди по-добър от мен, синко.
Постъпи правилно.
Ако само имаше начин да изненадаме великанката.
Прекалено е висока, за да бъде изненадана.
Знаех, че няма да се откаже.
Не би оставил бебето си. - Изглеждаше сякаш ще го направи.
Дай ми сина ми.
Какво ще правим сега? - Трябва заедно да отървем
кралството от великана. Скоро ще се върне. Ето планът.
Ще дадем Джак на великана.
Ще те използваме като примамка, за да примамим великана в дупката.
Птиците могат да помогнат.
Скъпи приятели, имаме нужда от вашата помощ.
Какво за принца?
Сега това няма значение. Важното е да намерим начин да победим великана.
Да. Благодаря ви, птици.
Можеш да говориш с птиците? - Те ще си свършат работата.
Добре, нямаме много време.
Вълнувам се. - Първо, трябва ни оръжие.
Баща ти е много смел. И ние ще бъдем много смели.
Добре ли сте, госпожице?
Великанът тръгна натам.
Скъпа!
Скъпа, не те познах. Какво правиш тук?
И то с дете? Трябва да се върнеш в крепостта.
Има великан на свобода. - Известно ми е.
Любов моя, какво има?
Може би не съм единствената ти любов. - Наистина те обичам.
Ако ме обичаш, защо ми мамиш?
Мислех, че ако си моя, никога няма да искам повече.
Ако се държиш така като принц, какъв крал ще бъдеш?
Отгледан съм да бъда очарователен, а не честен.
Мисля, че трябва да си тръгваш. - Наистина ли искаш това?
Къщата на баща ми беше кошмар. Твоят дворец беше мечта.
Сега искам нещо по средата.
Винаги ще обичам девойката, която избяга.
А аз далечния принц.
Внимателно, не толкова бързо. - Спокойно.
Това е по-лесно от бобово стебло.
Те са в дървото. Ето там. - Направихме прашка от наметката ми.
И аз исках да се кача на дърво. Радвам се, че си тук да ми помагаш.
Какво не е наред?
Мисля, че баба и мама ще ми бъдат ядосани.
Защо? - Винаги са казвали,
че се гордеят с мен, а ето ме сега, на път да убия някого.
Не просто някого,
а великан, който е навредил. - Но и великанът е човек.
Не трябва ли да прощаваме?
Майка ти не може да те напътства.
Сега си сама. Само аз съм до теб.
Все пак не си сама.
Никой не е истински самотен. Никой не е сам.
Искам... - Знам.
Само мама да разбере, че съм убила великан.
Джак, трябва да знаеш нещо.
За майка ти. - Какво?
Тя умря.
Великанът ли я уби? - Не беше съвсем така.
Тя се бореше за теб, спореше с великанката,
опитваше се да те защити и... лакеят я бутна...
и... тя падна.
Лакеят ще си плати! - Не, Джак!
След като убием великана, ще убия и него.
Няма да правиш нищо такова. - Това, което той направи, е лошо.
Трябва да бъде наказан. - Не е толкова лесно.
Сега майка ти я няма. - Лоши неща, добри неща...
Кой знае какво би казала? - Кой може да каже кое е вярно?
Сега нищо не е много ясно. - Прави неща, бий се с неща...
Чувстваш се сякаш си се изгубил? - Ти реши, но не си сам.
Повярвай ми, никой не е сам.
Повярвай ми. - Истински.
Хората правят грешки. Бащи, майки.
Хората правят грешки.
Борят се сами. Мислят, че са сами.
Уважавай техните грешки. - Бори се срещу техните грешки.
Всички правят ужасни грешки.
Вещиците може да са прави, великаните може да са добри.
Ти реши кое е редно, ти реши кое е добро.
Само помни...
че някой е на твоя страна.
На наша страна. - Някой пък не е.
Докато гледаме нашата страна може би забравяме,
че те не са сами,
че никой не е сам.
Някой е на твоя страна.
Никой не е сам...
Върви, Джак! Внимавай!
Ето я, идва!
Къде е момчето? - При нас е.
Къде? - Крие се в това дърво.
Ето ме!
Готов ли си? - Готов съм.
Добри птички! - Не изглежда доволна.
Внимавай, Джак! - Джак!
Джак!
- Къде са?
Джак? Г-н пекар?
Джак? - Насам!
Внимавай!
Добре ли си? - Да.
Къде е той? - Не е ли с теб?
Г-н пекар? - Джак!
Помогнете ми. - Джак, тук съм.
Добре ли си? - Да.
Ти добре ли си? А ти?
Да, да. Успяхме! Успяхме! Ела тук.
Сега всички можем да се приберем. - Къде?
Няма кой да се грижи за мен. - И ние няма къде да отидем.
Така че ще дойдем у вас. - Ами...
Разбира се, че може да останете с мен.
И ти може да дойдеш. - Ако искаш.
С удоволствие ще ти помогна с къщата. Понякога ми харесва да чистя.
Дай ми го.
Хайде, тихо!
Знам, че майка ти ти липсва.
И на мен ми липсва.
Може би не трябваше да имаме дете. - Разбира се, че трябваше.
Но как ще бъда баща, след като аз нямах баща, който да ми покаже?
Просто успокой детето. - Да успокоя детето.
Разкажи му как точно се случи всичко.
Бъди баща и майка, и ще знаеш какво да правиш.
Сам.
Понякога хората те оставят
на половината път през гората.
Не се оставяй на мъката.
Никой не си отива завинаги. Не си сам.
Никой не е сам.
Подръж го към светлината.
Нека види как свети.
Вече всичко ще е наред.
Разкажи му каквото знаеш.
Имало едно време, в едно далечно кралство,
малко селце, което се намирало на края на гората.
И в това селце живеели една девойка,
безгрижен млад момък и един бездетен пекар...
със своята жена.
Един ден, пекарят и жена му си били вкъщи,
когато една вещица разбила вратата и нахлула...
Децата ще те гледат, за да разберат накъде да тръгнат.
За да разберат какви да бъдат.
Внимавай преди да кажеш: "Чуй ме!"
Децата ще слушат.
Внимавай какво си пожелаваш.
Желанията са деца. Внимавай накъде ще тръгнат.
Желанията не се сбъдват сами.
ВДЪН ГОРИТЕ (2014)
превод Любомир Кръстев
редакция НИКЧО