Капитане!
Може ли да поговорим?
Хм.
Трябва да пробием леда.
Мъжете са гладни и изтощени.
Не можем да поддържаме това темпо без последствия.
Слушайте, хора!
Колкото повече забавяме работата,
толкова по-здрава ще става хватката на леда.
Работата продължава.
Редувайте групите.
Сър, с цялото ми уважение...
Мъжете се нуждаят от уверения.
Уверения?
Да, че ще се върнем към Санкт Петербург, щом освободим кораба.
Те не смятат, че ще сме годни за плаване още дълго и искат да знаят...
Слушайте!
Не е ваша работа, нито на офицера тук, да мислите каквото и да било...
Записахме се за мисия и ще я доведем докрай.
Ще стигнем до Северния полюс.
Разбрано ли е?
Експлозия, капитане.
На около две мили оттук.
Съберете хората.
Кучетата от впряга са невредими.
Тогава откъде идва цялата тази кръв?
Насам, капитане!
Ранен мъж, загубил е много кръв.
Рана в рамото, кракът му е счупен.
Нападение от мечка?
Не мисля, капитане.
Ларсен, помогни ми с ботуша му.
Протеза.
Сложете го на носилката.
Бързо! Към кораба! Веднага!
Ларсен, онова нещо идва.
Пригответе пушките!
По моя команда.
Прицел!
Огън!
Следващата група!
Огън!
Всички към кораба!!
Къде е мъжът, когото качихме на борда?
Къде е?
Какво е онова нещо? Какво иска?
Доведете го при мен!
Мускета. Ларсен, дай мускета!
Виктор.
Виктор!
Убих го.
Още е живо!
Стълбата!
Вдигнете стълбата!
Доведете го при мен!
Колко изстрела остават?
Един, но той не може да го убие.
Знам.
Не се целя в него.
Лауданум, за облекчаване на болката. Изпий го.
Къде съм?
Намираш се на кралския датски кораб „Хоризонт“.
Аз съм капитан Андерсън. Това е д-р Удсен.
Колко от хората ви уби?
Шестима.
Ще се върне и ще убие още много.
Всички ви, ако се наложи, освен ако не ме предадете на него.
Не, не. Няма го.
Потъна в ледените води. Мъртво е.
Не, не е!
То не може да умре.
Опитах се да го унищожа.
Вярвате ми или не,
то ще се върне... за мен.
И когато го направи,
трябва да ми обещаете, че ще ме оставите на леда
и ще го оставите да ме вземе.
Моля ви.
Що за създание е това?
Какъв дявол го е създал?
Аз.
Аз го направих.
Аз го създадох.
Бях решил, че споменът за моите злини трябва да умре с мен.
Готово е.
Част от това, което ще ви разкажа, е факт.
Друга част не е, но всичко е истина.
Казвам се Виктор.
Виктор Франкенщайн.
Баща ми ми даде това име.
Знаете ли какво означава?
Мисля, че да. Завоевател.
Този, който печели всичко.
Да. Всичко започна с него.
Баща ми.
И майка ми.
Виктор!
Слизай, баща ти пристига.
Мамо? Мамо?
Тук съм, майко.
Тук съм.
Баща ми беше барон и изтъкнат хирург.
Беше се оженил за майка ми главно по сметка,
тъй като зестрата ѝ беше значителна, а потеклото ѝ - благородническо.
Това осигури на баща ми средствата да запази ранга и семейното си имение.
Той отсъстваше от живота ни,
но когато се прибираше у дома, цялото домакинство се подчиняваше на волята му.
Клеър, скъпа.
През останалото време...
Виктор.
Татко.
През останалото време, майка беше моя.
Не, донеси това тук.
Солите в месото ще обогатят кръвта ти,
както и тази на бебето.
Ядеш за двама, помниш ли?
Хайде.
Полезно е.
Ангел хранител.
Сладък спътник.
Стой до мен и не ме оставяй.
Под твоята закрила,
приюти ме и...
Чувах ги през стената, да спорят непрестанно,
крещейки един на друг за богатство, имоти... и за мен.
Гласовете им ме изпълваха със страх.
Мамо?
Този човек презираше и двама ни.
Гарвановочерните ни коси, дълбоките ни тъмни очи.
Дори тихият ни, понякога нервен нрав,
изглежда го дразнеше безкрайно.
Изброй възможно най-точно древната класификация
на телесните течности в човешкото тяло.
Кръв, черна жлъчка, жълта жлъчка и флегма.
Средно мъжко сърце. Тегло?
Девет до единадесет унции, татко.
Средно женско сърце. Тегло?
Осем до десет унции.
Защо предполагаш, че е така?
Разликата в масата на женското сърце?
Дълбочина на емоциите?
Склонност към меланхолия?
Маса. Обем на кръвта, татко. Мускулно оросяване.
Именно. Няма духовно съдържание в тъканта,
нито емоция в мускула.
Сега, опиши основната функция на трикуспидалната клапа, моля.
Не мога да си спомня, татко, но съм сигурен, че ще се сетя.
Да, сигурен съм, че ще се сетиш.
Слоновата кост не кърви, Виктор.
Плътта кърви.
Докато си спомниш някой факт, пациентът ти може да е мъртъв.
Разбираш ли?
Основната функция на трикуспидалната клапа
е да предотврати връщането на кръв в кухата вена.
Не, не ръцете ти. Вече не.
Сега те са инструментите на твоя занаят и воля,
и трябва да се грижим за тях.
Лицето ти обаче е суета.
Носиш моето име, Виктор, а с него и моята репутация.
Моля те, помни това.
Имам чувството, че имаш нещо много добро, защото...
Три...
Две...
Едно...
Това е невъзможно.
Аз ще разбъркам.
Майко?
Мамо?
Татко!
Татко. Майка е.
Мамо.
Трябва ми гореща вода и чисто бельо. Много.
- Веднага. - Сър.
- Не, Виктор! - Майко?
- Мамо! - Виктор!
Татко! Татко!
- Виктор! - Спаси я, моля те!
Майка ми, която бях започнал да смятам за част от самия себе си,
тя, която мислех, че никога няма да си отиде,
тя, която беше животът... сега беше смърт.
Очите ѝ угаснаха,
усмивката ѝ хранеше студената земя.
Напуснете!
Всички вие, напуснете!
Част от вселената беше издълбана
и небесният свод вече беше постоянно тъмен.
Сега, закрий очите си.
Не гледай, докато не ти кажа.
Сега.
Уилям растеше пълен със слънце и усмивки.
Той имаше по-спокоен, по-нежен нрав, явно предпочитан от баща ми.
Благодаря ти, татко.
О, удоволствие е, момчето ми.
Той беше бризът, а аз бях буреносният облак.
Той беше целият в смях, аз бях целият намръщен.
Вземи поводите.
Погледни ме, татко. Погледни ме.
Имаше нещо повече.
Или по-скоро, нещо липсваше.
Майка ми умря
в ръцете на най-изтъкнатия лекар на своето време:
Баща ми.
Една идея... се оформи в ума ми.
Дефинирай кръвоносната система, ако обичаш...
Неизбежна, неотменима...
...както е формулирана в De Motu Cordis.
...докато не се превърна в истина.
Татко?
Остави я да умре, нали?
Направих всичко по силите си да я спася. Трябва да го знаеш.
Значи си се провалил.
- Никой не може да победи смъртта. - Мхм.
Аз ще я победя. Аз ще я победя.
Всичко, което знаеш, ще го знам и аз. И повече.
Мисля, че направихме достатъчно за днес.
Родих се отново онази нощ.
Имах видение.
Видях, за първи път...
Тъмния ангел.
И той ми даде обещание.
Щях да властвам над силите на живота и смъртта.
Щях да стана докрай хирургът, който беше баща ми.
Щях да го надмина по амбиция и обхват.
Видението беше толкова ясно.
По-ясно от всичко, което някога бях виждал на яве или насън.
Но как?
Падението ми беше бързо.
Два бунта и пожар в плантациите на майка ми
стопиха семейното състояние.
Запазихме имението, но загубихме всичко останало.
Уилям отиде при една част от семейството във Виена,
а аз в Лондон, после в Единбург.
И там, десетилетия наред, се опитвах да...
разширя тесните граници на академичните среди.
Живот.
Това... е живот, господа.
Ние се раждаме.
Хм?
И щом се издигнем, падаме.
Смърт.
И в пространството между това издигане и падане,
е нашият скромен малък обхват.
Раждането не е в нашите ръце.
Нали?
Зачеването, онази искра, одухотворяването на мисълта и душата.
Това е в Божиите ръце.
Бог.
Но смъртта.
А, ето къде се крие предизвикателството.
Това трябва да е наша грижа.
Трябва да бъде.
Кои сме ние, че да го правим? Ние не сме богове, нали?
Но ако ще се държим нескромно като богове,
трябва, най-малкото, да правим чудеса.
Не бихте ли казали?
Запалете божествена искра...
...в умовете на тези млади студенти.
Научете ги на неподчинение, вместо на послушание.
Покажете, че човек може да преследва природата до скривалищата ѝ и да спре смъртта.
Не да я забави, а да я спре напълно!
Тишина. Тишина!
Как точно предлагате да преподавате това, което е невъзможно?
Композитен обект, тялото.
Това на магазинер, доставен само мигове след смъртта.
Мозъкът е разголен, но функционален,
гръбначните разклонения и вагусовите нерви са непокътнати.
Можете да забележите тънките като косъм белези.
Не са нужни груби шевове благодарение на моята техника.
Ръката, виждате ли,
идва от друг екземпляр, този на дърводелец.
Мускулите, връзките, нервите, всичко е свързано сега.
Сега, спазматичното движение на тялото
причинено от електрическия ток, това не е ново.
Не е ново. Въпреки това, потокът на енергия през тялото
следва съвсем различна концепция.
Източна концепция, наречена чи.
Тя разглежда жизнения поток на енергия както вътре, така и отвън.
Използвам игли в шест...
Тихо!
Сядайте!
Това е изслушване, докторе, а не карнавален номер.
Не помагате на каузата си, Виктор.
Тази галванична измама просто няма да мине.
Измама.
Измама?
Сигурен ли сте?
Това не е измама. Това е решение.
Моторна координация между окото на един мъртвец и ръката на друг,
вдъхната с нова воля и наченки на разбиране.
Разбиране в мозък, който вече е умрял?
Пусне сега.
Моля.
„Моля“ винаги помага.
Изключете това веднага. Веднага, шарлатанин такъв.
Това е бъдещето. Това е възможно.
Защо да не го изучим? Защо да не го измерим?
Това е несвято.
Гнусотия.
Непристойност!
Бог дава живот и Бог го отнема, Виктор.
Може би Бог е некадърен!
И ние сме тези, които трябва да поправят грешките му!
Не позволявайте на тези стари глупаци да заглушат гласа ви!
Отговорите идват само когато са примамени от неподчинение,
свободни от страх и страхлива догма!
Професор Кремпе.
Барон Франкенщайн, казвам се Хайнрих Харландер
и нося със себе си препоръчително писмо
от брат ви, Уилям.
От брат ми?
Помолих за привилегията да се запозная с вас.
Няма да отнеме повече от минута от времето ви.
- Моля. - Добре.
Значи Уилям идва да ме види, така ли?
Да, след няколко дни.
Иска да ви представи годеницата си. Моята племенница, всъщност.
Елизабет Харландер, много мила млада дама,
току-що излязла от манастир.
Снимките са мои.
Уилям стана доста успешен в света на финансите.
Създава си име.
Ха! Име? За себе си?
Ами, боя се, че и двамата споделяме това име, независимо дали ни харесва или не.
Чета статията ви в The Lancet.
Наистина ли вярвате, че можете да го направите?
Да сглобите човек?
Цяло ново тяло? И да му дадете живот?
Видяхте го днес, нали?
Това, което видях, беше разпятие, наистина.
Бяхте обречен, преди да кажете и дума.
Все пак им показах.
Какво?
Истината.
Ще забравят до вечеря.
Да, да, да. Но вие какво мислите? Хм?
Мисля, че беше брилянтно.
Беше. Знам.
Но сте като дете, толкова развълнуван,
стискате новия си домашен любимец толкова силно, че го задушавате.
Затова се тревожа за вас.
Можете ли да сдържите огъня си, Прометей?
Или ще изгорите ръцете си, преди да го доставите?
Именно.
Моля, не ме мислете за груб, но денят ми се оказа достатъчно дълъг,
и се смятам за напълно неподходящ за компанията на непознати.
Така че, ако няма нищо повече...
О, но има. Много повече.
Наел съм квартира в Единбург.
След три дни трябва да се срещнем с Уилям и Елизабет.
И онази вечер ще променя съдбата ви.
Ще ви покажа нещо необикновено.
Прасковата. Прасковата. Завърти прасковата. Завърти я.
Пак я захапа.
Изяждаш прасковите.
Това е memento mori.
Прасковата, символ на живота и младостта, а ти я захапваш?
- Бях гладна, Кики. - Не ме наричай Кики.
Барон Виктор Франкенщайн, сър.
Можеш да излезеш.
Простете ми.
Добре дошли.
Хер Харландер.
Младо изкуство, фотографията.
Довиждане, Кики.
Вече е моя страст.
Донесохте ли документите?
О, благодаря.
- Вие сте необикновен. - Благодаря ви.
Хм.
Използвате нервната система, за да доставите прилива на енергия.
Нали?
Правилно.
И по този начин устойчивостта на жизнената сила, която командвате,
е много кратка, отслабва, изпарява се.
Как така?
На лекцията прекратихте демонстрацията си от гордост.
Но всъщност, защото галваничната жизнена сила
вече отслабваше, нали?
Вие самият хирург ли сте, сър?
Да, някога. Военен хирург.
Не особено умел при това.
Но това ми позволи да осигуря основите на състоянието си.
Притежавам няколко фабрики за боеприпаси.
- Търговец на оръжие. - Реалист.
Запознат ли сте с масите на Евелин?
Разбира се. Придобити от сър Джон Евелин,
има четири дъски, щателна дисекция,
едни от най-старите в Европа, представящи нервите,
вените и артериите на трупове. Какво?
Да. Но има и пета.
Най-завладяващата.
Изящна е, нали?
Плът, пренесена върху дърво.
Трупът лежи на дъската, обелва се слой по слой,
и останалата тъкан се лакира със смола върху дървото.
- Показва лимфната система. - Да.
Мюсюлманските медици я наричали тайната кръвоносна система.
Тя движи само три литра течност, но е огромна мрежа.
- О, забележително е. - Да.
Сега за нас, за вас, важната вариация е тук.
Деветата конфигурация. Много деликатна,
почти ефирна структура, заобикаляща сърцето.
Тя може да разпределя, но и да съхранява енергия.
Да, ако можете да получите достъп до това без да унищожите
- заобикалящата тъкан... - Не. Не отпред.
Отзад, гръбначния стълб, гръдната извивка.
Разбира се.
Поток на енергия, белези и регенерация отвъд всяко въображение.
Вечен живот.
Ще осигуря на вашето начинание неограничени ресурси.
И в замяна?
Няма нужда да ставаме неделикатни.
Ние сме търсачи на истина и трансцендентност, сродни души.
Може след време да ви помоля за услуга в замяна,
но това е най-вече привилегията да запиша вашия процес за потомството.
Работя сам.
Аз съм много тих.
Уилям Франкенщайн и вашата племенница, хер Харландер.
Ще помисля.
Бароне.
Не се преструвайте на разумен сега. Би било жалко.
Виктор.
Уилям!
- Виктор. - Виж се само.
Боже, колко си пораснал.
Не по моя заслуга.
Позволи ми да представя жената, за която ще се оженя.
Лейди Елизабет Харландер.
Абсолютно очарован съм.
Не мога да кажа, че бях шокиран, когато те изключиха,
но начинът и яростта на изключването ти,
бяха незаслужени, сигурен съм.
Не, бяха заслужени. Заслужих си го.
Нарочно си го заслужих, не бихте ли се съгласили, хер Харландер?
Беше доста зрелищно излизане, уверявам ви.
Защо да ги провокираш?
Защо просто не продължи, без да привличаш внимание към себе си по такъв начин?
Колко безопасно, дори по твоите стандарти, Уилям.
Звучиш почти като татко.
Той беше много тактичен човек, нашият баща.
Беше прецизен, дискретен, умерен.
Аз, от друга страна, не разбирам защо скромността се смята изобщо за добродетел.
Виктор винаги е обичал да жъне внимание.
Дори като деца, смекчавах гласа му, като мълчах.
Може би твърде много и твърде често, не би ли казал, Виктор?
Ако животът може да бъде регенериран,
не просто като симулация,
а като божествен акт чрез физически, химически средства,
защо да го шепнем?
Смеете се?
- Забавно ви е? - Трябва да е, да.
Идеите ми не са ли ясни?
Със сигурност ги изразихте достатъчно гръмко.
Не си ли струват?
Идеите сами по себе си не си струват, не мисля.
Просвети ме, моля.
Вземете войната, например.
Уилям, пура и бренди в кабинета ми?
Със сигурност сте чували племенницата ми да излага мнението си по въпроса и преди.
Ще ни извините.
Моля, продължете. Идеи.
Ами... чест, родина, доблест.
Това със сигурност са стойностни, възвишени идеи сами по себе си,
не бихте ли се съгласили?
- Мхм. - И въпреки това, мъже умират за тях.
По определено невъзвишен начин,
с лице в калта, давейки се в кръв,
крещейки от болка.
Мъже, които са били бащи, братя или синове на някого там.
Мъже, които са били хранени, мити и гледани
и учени за този свят от майките си,
само за да паднат на бойно поле далеч,
далеч от тези, които провокират тези трагедии.
Тези мъже остават у дома, недокоснати от кръв или щик,
кожата им непробита, одеялата им топли и чисти.
Това се случва, когато идеите се преследват от глупаци.
И ме смятате за глупак?
Хм?
Тичайте при вашето бренди и пури.
Момчетата чакат.
Колко често човек вярва, че е срещнал ангел или дявол,
само за да открие, че всичко е илюзия.
Играта на шах, която играем...
играем я само срещу себе си.
Помогни му.
Помогни му!
Заповядай. Пийни малко.
По-добре елате с мен.
Нищо.
Сър, наблюдателят го видя.
Обикаля кораба. В мъглата.
Всички го видяхме да се дави.
Сър.
Мъжете са ужасени.
Те смятат, че този човек трябва да бъде предаден на леда
и да се приключи с това.
Той е под моя закрила...
и закрилата на Короната!
Няколко седмици по-късно, яздих с Уилям и Харландер
до едно езеро близо до Вадуц отвъд канала.
Кулата е била построена като пречиствателна станция за вода за напояване на полетата.
Обществени дейности, така че строителството е било изоставено в началото на войната.
Не тази война, предишната.
Или тази преди нея, не мога да си спомня точно.
В момента, в който я зърнах...
Кулата.
Усетих как съдбата ме зове.
Структурата е основно непокътната.
И има шахта, спускаща се от върха чак до долу.
Мога да уредя вещите ви.
Ще ги докараме от Единбург.
Всичко, от което се нуждаете или искате, ще бъде предоставено.
- Всичко? - Всичко.
Осигурил съм услугите на Уилям за времетраенето на проекта.
Ще ми трябва килия за задържане.
- И ледена камера близо до лабораторията. - Уилям.
Има два помпени резервоара в основата на кулата.
Ще ги преустроим.
Ще трябва да ремонтираме парните машини.
Ще ни трябва достатъчно гориво, за да сме сигурни, че работят.
Там и там, четири волтови батерии с висок капацитет,
положителна и отрицателна полярност,
и гръмоотводна система от чисто сребро, спускаща се телескопично в лабораторията.
Да. Моите изпълнители могат да произведат всякакво оборудване, което може да ви потрябва.
Приемам тогава, че имаме споразумение?
Сделката е сключена.
Копеле!
Не. Не. Не този.
Аа. Отвори си устата.
Ти, ти си късметлия, че ще те обесят. Щеше да умреш до година.
Хер Харландер ми обеща достъп до оптимални екземпляри.
Да, може и да има, ваша светлост,
но както добре знаете,
престъплението не се отплаща и имаме лош подбор тук.
Те са нещастници, всеки един от тях.
Съжалявам за това.
Това е силен гръб. Този ще свърши работа.
Ела по-късно.
Изповед?
Бях заинтригуван.
Какво би имало да изповяда такова деликатно, набожно създание?
За късмет, отвори се възможност,
и аз...
щях да разбера.
Благослови ме, отче, защото съгреших.
Колко време мина
от последната ти изповед, дъще моя?
Едва седмица, отче. Бях в манастир.
Седмица?
Тц-тц. Толкова бързо ли извърши грях?
Да.
Грях на намерение, не на дело.
- Мъж ли е? - Да.
Братът на годеника ми.
Похот?
Омраза.
Омраза...
- Омраза? - Човекът е ужасен, гротескен.
Тежки думи.
Доста немилосърдно, не би ли казала?
С уважение, отче, вие не познавате този човек.
Той се опитва да контролира и манипулира всичко и всички около себе си.
Като всеки тиранин, той се наслаждава да играе жертвата.
Единственото му предимство, бих казала,
е, че е много по-първичен, отколкото си вярва, че е.
По-първичен?
Моля, обясни се, дете мое.
Като начало, лесно е да го забележиш.
Можеш да го видиш... дори на оживена улица в пазарен ден.
Кажете ми, колко бързо ме забелязахте?
Видях ви много преди вие да ме видите, мога да кажа поне това.
Вечеряхте ли?
Не съм толкова гладна, бароне. Благодаря.
Е, аз пък умирам от глад.
- Благодаря ти, добри човече. - Благодаря, сър.
Какви книги си купихте, хм? Може ли?
Познайте.
- Да позная? - Мхм. Предпочитам да познаете.
Добре.
Любовен роман...
напоен със средиземноморско слънце и коприна, и любовни схватки.
Обидно, но не е изненадващо.
Наистина ли?
- Насекоми? - Мм.
Интересът ми към науката клони към най-малките неща.
Движещи се с природата, може би ритмите на Бог.
Винаги съм търсила нещо по-чисто, по-чудно.
Това ли търсехте в манастира?
В известен смисъл.
Струваше ли си?
Нещо изобщо струва ли си?
Позволете ми, сестро.
Това едва ли изглежда уместно.
Нещо изобщо уместно ли е?
Добре.
Смях!
И за първи път,
започнах да се интересувам повече от живота
и малко по-малко от смъртта.
Главният лост има система за бързо закрепване.
Сплав ли използва?
Мед и цинк.
Това е... Това просто няма да стане. Започни отначало.
Чистото сребро е перфектен проводник.
Уилям, трябва да останеш. Моля те.
Вярвам ти повече от на всеки друг.
Само за още няколко дни.
Няма да я хванеш.
Красива. Красива.
- Да я хванем ли в капан или да я пуснем? - Мм...
Хвани я.
Сега имаме нещо общо.
Затворник.
Както обеща, Уилям послушно пое грижата за строежа и нуждите на лабораторията.
Можеш ли да оправиш онова там, моля?
Върви, помогни.
Той следваше инструкциите ми дословно.
Батерията.
Всичко вече е чисто сребро.
Точки на проводимост, съответстващи на лимфната система,
която беше доста сложна.
- Но се справих. - Мхм.
Хер Харландер, благодаря ви. Партито е прекрасно.
Надявам се, че не ви отвличаме от вашите изследвания,
за да се грижите за мен и Елизабет.
Изобщо не.
Тя е млада. Може да разчита на нас да я пазим.
Ще ви оставя насаме.
Няма нужда от увъртания между нас.
Френски порцелан, звъни под мъжката струя.
Много съм близо до решение, точка за достъп до лимфната система.
А, да, това.
Мина толкова време.
Войната затихва.
А финансирането ми ще приключи с нея.
Казахте, че средствата ви са неограничени.
Търпението ми не е.
Имам достоверна информация, че ще се състои битка в рамките на една седмица.
Приливът на войната ще донесе своята плячка на нашия бряг.
Бойно поле? Телата ще бъдат накълцани.
Една седмица.
- Една седмица? - След това, историята ще ни подмине.
Пуснете водата вместо мен, става ли, бароне?
Седмица, за да определя как да доставя тока.
Невъзможно.
Какво щях да правя?
Бях близо. Усещах го.
И тогава...
животът се изпречи на пътя.
О.
Вярвам, че ѝ липсвахте.
Трябва да те предупредя, Елизабет,
- работих върху дисекция. - Красиво е.
Шокира ли те?
Напомня ми за картини на мъченичество.
Болката си е отишла.
Можеш да видиш Божия замисъл в симетрията и формите.
Елизабет.
Трябва да ти призная нещо.
Аз вярвам в чудесата, както и ти.
Има връзка между нас. Усещаш ли я?
Почти физическа. Наистина вярвам, че е нещо друго.
Да вярваш в нещо не го прави истина.
Тогава защо си тук?
Красиво създание, нали?
Отдалечено. Напълно омагьосващо, но толкова странно.
Три сърца.
Множество очи. Бяла кръв.
И завладяваща липса на избор.
Не разбирам.
Изборът е седалището на душата.
Единственият дар, който Бог ни е дал.
Елизабет...
Аз направих своя избор.
Лека нощ.
Елизабет!
Мислех, че съм се провалил.
Мислех, че всичко е свършило напълно. Мислех...
И си мислех...
И аз...
Симетрията.
Божията симетрия. Да, да.
Да.
Поставяне на батерията над лимфната система.
Бях намерил ключа.
Нищо не можеше да ме спре сега.
Нищо.
Не! Не, не взимайте никакви тела
от върха или дъното на купчината, освен ако не ги маркирам.
Лед или гниене може да са унищожили тъканта.
Търсете само в средата.
Изобилието може да бъде дезориентиращо, освен ако човек не изостри мерника си.
Предпочитам високи екземпляри, дълги крайници.
Мащабът ще улесни работата.
Харесва ми това.
Съвършенство.
И защо не, скъпи бароне?
Наистина, защо не?
Търсете глава, която е цяла.
Сложете този в количката.
Сложете онзи там.
Донесете другите.
О, Боже мили.
Имате ли нещо против?
Завършено е.
Хер Харландер!
Идва буря!
Бастунът ми.
Бастунът ми!
Бастунът ми, в дръжката.
Живак.
- Болен ли сте? - Благодаря ви.
Сифилис... ли е?
Да, умирам.
Една нощ с Венера, цял живот с Меркурий.
Не е ли това изразът?
Какъв стадий?
Вторичен?
И двамата знаем точния график.
Започва да разяжда костите ми,
орбитални, скули, зъби, челюст, череп, излагайки мозъка ми.
Тумори, лудост, мъчителна болка.
Една прекрасна сутрин,
ще започна да крещя и никога няма да спра.
Не мога да посрещна такава вулгарна смърт.
Което ме води до моето единствено условие.
Нашата сделка. Както се договорихме, в замяна
за щедрата ми намеса от ваше име.
И докато даваме живот на нашия нов Адам,
искам да бъда поставен в това ново перфектно тяло.
Не.
- Не, не. - Да.
Не сега. Не сега!
- Точно сега. - Ще говорим за това после, не сега.
Няма после!
Няма после.
Дадох ви всичко, което искахте!
Давам ви всичко, което поискате.
Назовете го, ваше е.
Дори Елизабет.
Моля ви.
„Моля“ винаги помага.
Болестта се е разпространила навсякъде вътре във вас.
Системна е и го знаете.
Всеки орган във вас е замърсен.
Мозъкът ви, кръвта ви, всичко е замърсено.
Но парите ми не са, така ли?
Невъзможно е.
Сега, всичко, което трябва да кажете, е една проста дума.
„Да“, нищо повече и нищо по-малко.
Не! Разбирате ли? Не!
Какво правите?
Спрете!
Спрете.
Ако загубим това, нямаме нищо. И двамата губим.
Ще бъда орелът, който пирува с черния ти дроб!
Моля ви, спрете!
Хер Харландер. Хер Харландер!
Дръжте се, погледнете ме!
Не! Хер Харландер!
Не, не. Не!
Не, не, не!
Не!
Не! Не! Не!
Излъга ме.
Излъга.
Виктор!
Не, моля.
Виж. Същото.
Слънце.
Слънце. Светлина.
Обърни се към него.
Слънчева светлина. Слънцето е...
Слънцето е живот.
Ах, топлината. А?
Да! Да.
Виктор.
- Виктор. - Да.
Да, да, да. Разбира се, че си.
Разбира се, че си.
Виктор.
Пощата, сър.
Писма от старото имение.
Женева.
- Има ли нещо от чичо ми? - Не.
Може би трябва да ги посетим.
Внимавай. Виж. Погледни долу.
Вода. Вода.
Вода.
Да, вода.
- Виктор. - Не, аз съм Виктор.
Това е вода. Ела тук.
- Виктор. - Ела сега, ела. Добре, хубаво.
Ще направим голяма крачка.
Ще го направим заедно. Готов?
Насам, ей така.
Не, не така. Насам.
О, не, не, не. Горещо, горещо.
Не, не пипай. Не пипай това.
Горещо е.
Седни. Много добре. Много добре. Да.
Да. Сега, виж какво имам тук.
Виж това. Какво е това нещо?
Какво е това странно нещо? Внимавай.
Много си силен.
Да. И така. А?
Да, искаш друго? Да, това отива точно тук.
Ключ.
Виктор.
Това ще те държи на топло.
Хубаво одеяло, да те топли.
- Виктор. - Добре.
Ти остани.
Остани тук сега.
Ще се върна. Добре. Остани там.
Виктор.
Не, не, не, не, не. Всичко е наред.
Ще се върна.
Виктор.
Всичко беше ново за него.
Топлина, студ, светлина, тъмнина.
И аз бях там, за да го моделирам.
Никога не съм се замислял какво ще последва след сътворението.
И достигайки края на земята,
не остана хоризонт.
Постижението се усещаше неестествено.
Лишено от смисъл.
И това ме тревожеше толкова много.
Вашите хора, те искат да се върнат.
Да?
Вероятно.
Но в момента, в който се освободим, вдигаме платна напред.
Без значение на цената.
Споделяте моята лудост.
Може би има по-дълбок смисъл в това да ви разкажа историята си.
Дали има или няма, бароне...
Бих искал да я чуя.
Седмици минаваха,
и докато силата му нарастваше бързо, моята отслабваше.
Уви, не настъпи по-нататъшно езиково развитие или напредък.
Не, не, не, не, не, не.
Долу, долу, долу, долу.
Да, ето така.
Ето така. Стой там. Стой.
Да, това си ти.
Това си ти. Добре?
О, да, това зараства доста добре.
Уморен съм.
Не съм спал.
Нито миг сън за мен.
Грижейки се за теб.
Приключих с бръсненето ти.
Не, не, спри, спри.
Пусне. Не, не, не, не, не, не. Отвори.
Отвори ръката си. Отвори. Отвори я.
Какво правиш?
Виж. Виж какво направи.
Трябва да ме слушаш. Трябва да слушаш. Казах пусни го.
Глупост! Не. Спри.
Ела тук.
- Виктор. - Не, не ме докосвай!
Никога не ме докосвай!
Ела тук.
Аз не направих това. Ти го направи.
Раната.
Затворена е.
Но как?
Добре.
Не, не, не.
Не.
Добре. Добре.
Сигурен съм, че всичко е наред.
Ще стигнем скоро.
Знам, че имаш мисли. Знам.
Знам, че имаш.
Някъде там вътре. Някъде там вътре имаш мисли.
Хм? Нямаш ли?
Нещо, което може би искаш да кажеш?
Колкото и объркано, колкото и неясно?
Хм? Нещо?
Прекалено много ли предполагам?
Виктор.
Да, да, да, да, да!
Това вече го установихме.
Това е моето име. Името ми е Виктор.
Има ли нещо друго, което можеш да кажеш? Каквото и да е? Хм?
Нещо? Нещо?
Ъъ, слънце, хм?
Студ. Дъжд. Кръв. Нещо.
Ботуш. Можеш ли да кажеш „ботуш“?
Виктор.
Не, да, не, да! Какво ще кажеш за...
Какво ще кажеш за „ръка“? Можеш ли да кажеш „ръка“?
Ръка. Ръка.
О. О, о. Страхуваш се от мен?
Страхуваш се от мен?
Защо? Защо би се страхувал от мен?
Няма да те нараня.
Няма да те нараня. Аз те направих.
Аз съм твоят създател! Спри!
О.
Тук си. Наистина си тук.
Хайде тогава. Ела, ела.
Трябва да ти кажа. Имам толкова много да ти покажа, Елизабет.
Няма да повярваш. Абсолютно невероятно е.
Ела, ела, първо ще ти покажа записките си.
Чичо ми тук ли е?
Какво?
Чичо ми, тук ли е?
Не, не.
Не, сам съм. Той не е тук.
- Той... Ще се върне след няколко дни. - Не изглеждаш много добре, Виктор.
О, никога не съм се чувствал по-добре! Никога не съм имал по-бистър ум! Ела, ела!
Имаш ли треска?
Просто съм много развълнуван да те видя.
Възторжен съм. Духовете ме повдигнаха толкова много.
Абсолютно невероятно...
Виктор...
Виктор. Виктор.
Кой те нарани?
Трябва да ти покажа това, Уилям.
Нека го подредя за теб.
И аз имам нещо да ти покажа.
Говорих с Кралското медицинско дружество.
- Интересуват се да те видят. - Не, не, не, още не.
Още не съм съвсем готов.
Мислех, че това е, което винаги си искал.
Мъжът.
- Мъжът долу. - Видял си го?
Пациент ли е? Жертва?
Раните му. Ти го нарани така.
Не, не, не. Светът е този, който го нарани, Елизабет.
Аз... Аз му дадох живот.
Аз му дадох живот.
Горе, горе, горе.
Хайде.
Така, така, така...
Той все още свиква с обкръжението си.
Силен е, Уилям.
- Ти успя. - Толкова е силен.
Ти успя.
Всичките му системи са функционални.
Всички оздравяват.
И оздравяването е хаотично, да.
Но изключително.
Защо е окован тук?
За негова собствена безопасност и за моя,
и е лесно за почистване и, ъъ, поддръжка.
И то не знае по-добре.
Но ти знаеш.
Знае ли Харландер?
Трябва да подготвим всичко за момента, в който се върне.
- Разбира се. - И всичко да е представително.
Интелигентно ли е?
Виктор, интелигентно ли е?
Не мога да проумея как точно си направил това, което си направил,
но мащабът му не ми убягва.
Виктор, питал ли си се някога,
от всички части, които правят този човек,
коя държи душата?
Не, не съм.
Има нещо толкова тревожно в това създание там долу.
Изкривено, като фигура, надничаща от криво огледало.
Но одухотворено.
Одухотворено от какво?
Боли ли?
Листо?
За мен?
Благодаря ти.
Не е ли красиво?
Това за мен ли е?
Аз съм Елизабет.
Можеш ли да кажеш „Елизабет“?
Елизабет.
Гърлото ми издава звуци.
Елизабет.
Трябва да тръгвам сега.
Елиза... бет.
Не бива да се приближаваш до него.
„Него“?
Него. Да.
Вярвам, че има живот в него,
но не и искрата на интелигентност, която бях планирал.
Може би не така, както я разбираш ти.
Нещо се обърка.
Запушване, шев, връзка.
Ти, великият Виктор Франкенщайн, си направил грешка?
Създанието знае само една дума, и само една дума.
„Виктор, Виктор, Виктор, Виктор.“
Просто я повтаря като папагал без смисъл или причина.
Може би засега тази дума означава всичко за него.
Ами ако, бидейки нов, духът, който го оживява, е по-прост,
- по-чист... - По-чист?
По-чиста от тази на обикновения човек?
Ами ако, неограничен от греха,
дъхът на създателя ни е влязъл директно в ранената му плът?
Боже мой, Елизабет.
Ако можех да се насиля да го повярвам,
щях да съм склонен да видя у теб привличане към това нещо.
Разбиране.
В тези очи видях болка,
а какво е болката, ако не доказателство за интелект?
Ами моята болка?
Ами това, което ми отказа?
Това, което сърцето ми иска...
Сърцето ти?
От цялата човешка анатомия,
този орган е най-далеч от твоите разбирания.
Само чудовищата си играят на Бог, Бароне.
По-чисто от на обикновения човек, а?
И някак си аз съм злодеят. М-хм.
Сърцето ти е чисто?
Уверявам те, че не е.
Би трябвало да знам. Аз го сложих там.
Стани.
Нека опитаме отново.
Сега ми дай крака си.
Крака!
Дай си крака!
Болката е доказателство за интелект, нали така?
Е, нека тестваме теорията.
Дай си крака!
Крака!
Хайде!
Дай ми го, звяр такъв!
Дай си крака!
Крака!
Виктор!
Виктор! Виктор!
Какво има, Виктор?
Ела. Ела.
Провалих се. Направих грешка.
-Не, не си се провалил. Видях записките ти. -Провалих се.
-Перфектно е. -Създанието е изключително опасно.
Няма... Виктор.
Нека изчакаме Харландър и да обсъдим заедно.
Уилям, има нещо, което трябва да знаеш.
Нещо, което трябва да ти покажа.
-Ха... Харландър... -В пристъп на ярост, той го уби.
Разбираш ли сега защо се колебаех да споделя това с теб?
И със сигурност не с Елизабет.
Т... Тогава какво да се прави сега?
Какво?
-Какво да се прави? -„Какво да се прави“ ли?
Трябва да върнеш Елизабет във Виена.
Кажи ѝ, че е изникнало нещо спешно и трябва да тръгнете незабавно.
Дръж я в неведение.
За нейна собствена безопасност.
Трябва да направиш както казвам.
Ще се върнем скоро. Но засега, това е най-доброто.
Сега се качвай в каретата, моля те.
Създанието, каква мислиш, че е продължителността на живота му?
Кратка. Много кратка, сигурен съм.
Имам най-ужасното предчувствие.
Какво има?
Обърни каретата.
Ти върви във Виена.
Обърни каретата или ще скоча. Той ще го убие.
Кажи една дума.
Още една дума. Каквото и да е.
Накарай ме да те спася.
-Виктор. -М-хм.
Елизабет.
Виктор! Виктор!
Виктор!
Но това не беше краят.
В търсене на живот, създадох смърт.
Изглежда ще трябва отново да говоря с хората си.
Не се тревожи.
Ще ме послушат.
Не, не, спрете!
Не го наранявайте! Аз съм тук.
Вземи мен.
Давай, звяр.
Убий и двама ни. Потвърди историята на създателя си.
Моят създател... разказа своята история.
Тогава аз ще ви разкажа моята.
Виктор!
Виктор! Виктор! Виктор!
Извиках името ти и разбрах, че съм сам.
-Какво е това? -Стреляй по него!
Стреляй!
Уцели ли го?
Къде е?
Раните ми бяха заздравели.
Но ми беше студено, толкова студено.
-Можеш ли да запалиш огъня? -Добре.
А аз ще поправя оградата възможно най-скоро.
Добре ли си? Хванахте ли го?
Не, търсихме навсякъде. Не можахме да намерим това нещо.
Въпреки че стреляхме по него два пъти.
Кървавата следа изчезна на около миля оттук.
Добре. Влизайте. Влизайте.
Следвахме го известно време и после изчезна. Няма го.
Какво беше? Мечка ли беше?
Не беше нито мечка, нито човек. Никога не съм виждал такова нещо.
Дух ли беше тогава?
Не беше дух. Пуснахме му кръв. Беше от плът и кръв.
Ела, ела. Тук.
Разкажи ми повече за това, което видя.
Ана-Мария, заведи дядо си до камината.
Увери се, че му е удобно.
Насам, дядо.
Навлязохме дълбоко в гората. Не можахме да го намерим.
Ще го хванем.
-Ще отнеме време. -Да.
Ана-Мария, ела.
Ела, миличка. Помогни ми навън.
Старецът ме трогна.
И невиждащите му очи бяха пълни с мъдрост.
Тези хора притежаваха звук.
Използваха го, за да си споделят
чувства и идеи.
Наричаха ги думи.
Внимавай.
Какво е това?
Момче.
-И пак. -Момче.
Много добре, детето ми.
А това?
О... Око.
-И отново. -Око.
Да. Браво. Браво, моето момиче.
-Око. -А това тук?
Ръка.
-Много добре. -Ръка.
Удари едно рамо.
Вържи въже около най-голямото там отзад.
Копнеех да бъда част от това семейство.
Ще ни трябват още подпалки преди зимата.
Ще направим няколко курса.
Да бъда техен благодетел.
Ще ни трябват по-големи трупи за конструкцията.
Добре.
Какво бих могъл да направя за тях?
Ана-Мария! Татко!
Елате! Елате да видите!
Виж, Ана-Мария!
Виж, има още! Виж!
Кой може да е направил това?
Духът на гората.
Трябва да му благодарим.
Благодаря ти.
Кажи: „Благодаря ти, Дух на гората“.
Благодаря ти. Благодаря ти, Дух на гората.
Благодаря ти.
Ела. Виж тук.
Благодаря ти.
Оттогава нататък аз станах техният невидим пазител.
Духът на гората.
И понякога и те проявяваха малка добрина към мен.
Дрехи, хляб.
И за момент,
един кратък, кратък момент,
светът и аз бяхме в мир.
Хайде. Хайде.
Влизай. Да.
Увери се, че си затворил портата.
Кой може да е направил това?
Духът на гората, а?
Схванах.
„И накрая гордият млад мъж
не можа да намери липсващата си ръка.“
„Тя се превърна в камък, късметът му изчезна,
и той загуби гордостта си и земята си.“
Много добре, скъпа.
Прекрасно прочетено. Сега опитай това.
Вълци.
Една идея,
едно чувство ми се изясни.
Ловецът не мразеше вълка.
Вълкът не мразеше овцата.
Но насилието между тях изглеждаше неизбежно.
Може би, помислих си, така е устроен светът.
Ще те преследва и ще те убие
само защото си този, който си.
Овцете ще бъдат продадени до края на месеца, татко.
Тогава ще заведа теб, Алма и Ана-Мария в града.
Ще отидем в планината,
ще ловим вълци и ще се върнем в края на зимата.
Аз се моля тук сам всяка зима и тази година няма да е различно.
Моля те, татко, вслушай се в разума.
Ти прави каквото трябва, и аз така.
Инатлив стар козел.
Само ти и аз останахме, Дух.
Само ти и аз.
Във въображението си бях създал много начини,
по които да се представя на стареца.
Ще се уплаши ли от мен?
Ще ме приветства ли?
Ще ме отпрати ли?
Кой е там?
С една единствена стъпка, влязох в различен свят.
Свят, който бях виждал само отдалеч.
Моля ви, кой е?
Отговорете ми.
Кажете ми.
Защо сте тук?
Пътувам.
Добре дошъл, скъпи пътнико.
Не ме мислете за непризнателен за компанията, ако ви помоля да си вземете стол.
Трудно ми е да бъда добър домакин.
Да.
Зрението ми ме предаде.
Но на масата има хляб и бренди.
Моля, послужете си.
Брен... ди?
Езикът ви.
Трудно ти е да го говориш.
Да не би да не си оттук?
Страхуваш ли се?
Няма нужда.
От какво те е страх?
- От всичко. - Твоите...
Ръцете ти са замръзнали
и си бил наранен, нали?
Наранен?
Да. По ръцете и лицето ти има белези
и носиш униформа.
В битка ли пострада?
Ти се криеше
в зъбните колела на мелницата, нали?
Ах!
Да. Да. Духът на гората.
Да.
Не мога да преценя изражението ти,
но в гласа ти има нещо,
което ме убеждава в твоята добронамереност и доброта.
- Доброта? - Ммм.
Остани с мен.
Сподели храната и огъня ми.
Ще се радвам да споделя малкото, което имам, с теб
и компанията ти би ми била от голяма помощ.
А и ти... би могъл да ми четеш.
- Да чета? - Ммм.
Нека това е твоят дом, а аз твой приятел.
Приятел.
Приятели.
И тогава прочетох първата си история,
и това беше първата история.
Чета за мъж на име Адам и жена на име Ева,
за времето им в първата градина.
Чета за възхода на съперничещи си градове
и рухването на една кула,
и за гнева на един Бог.
И четох за мъже, които са се били с дракони,
и за мъже, които са загубили всичко.
И времето минаваше
и отлиташе с есенните листа.
Никога ли не си виждал сняг, скъпи ми приятелю?
Той прави света чист... и нов.
"Казвам се Озимандия, Цар на царете."
"Вижте моите дела, о, вие велики, и се отчайте."
"Нищо друго не остана."
"Около разпада на тази колосална развалина, безгранична и гола."
"Самотните и равни пясъци се простират надалеч."
"Казвам се Озимандия..."
Има ли повече книги от тези на света?
Сигурен съм, че има още няколко.
Не и тук.
Последната книга вляво. Вземи я.
Не сме стигнали до нея.
"Изгубеният рай", Милтън.
Човекът има въпроси към Бог.
Дори Бог има въпроси.
Мисля, че той е искал отговори и затова ни изпрати сина си.
Смъртта вероятно го е интригувала.
Страданието.
Искам да знам кой съм.
Откъде идвам?
Бог е взел паметта ти, точно както бих искал да вземе и моята.
Преди много години отнех човешки живот.
На добър човек.
И оттогава изкупвам вината си.
Да простиш.
Да забравиш.
Истинската мярка за мъдрост.
Да знаеш, че си бил наранен,
от кого си бил наранен,
и да избереш да оставиш всичко да избледнее.
Но не мога да забравя това, което не си спомням.
Нищо ли не си спомняш?
В сънищата си...
...виждам... спомени.
Различни хора.
Всички... на парчета.
Аз...
Спомням си о... огън и вода.
И пясък под краката ми.
И една дума.
Едничка дума.
Коя е тя?
Виктор.
Иди при него.
При думата.
И тогава я научих.
Ужасът на истината.
Разбрах, че съм нищо.
Нещастник.
Петно.
Дори не съм от същата природа като човека.
Тази болка се вкопчи в ума ми.
И никога не ме пусна.
Тогава го видях.
Твоето име.
"Виктор Франкенщайн."
И къде да те намеря.
Не!
Върна се.
Открих какво съм.
От какво съм направен.
Аз съм... рожба на костница.
Развалина.
Сглобена от отпадъци и захвърлени мъртъвци.
Чудовище.
Знам какво си.
Добър човек.
И... ти си мой приятел.
Приятел?
Приятел.
Какво е това нещо?
Това... Нещото от гората?
Какво сте му направили?
Не мърдай.
Бързо! Презаредете! Убийте го!
Отново настъпи тишина,
а после... безмилостен живот.
Колко дълго бях мъртъв?
Не знам.
Но видях раните си излекувани.
Студеният зимен въздух пареше в дробовете ми.
Чувствах се по-самотен от всякога,
защото за всеки човек имаше само един лек за всяка болка:
Смъртта, дар, който и ти ми отказа.
Завист се надигна в мен
и реших да поискам една единствена милост от теб.
Мой създателю.
Щях да поискам... спътник.
Искам да станеш.
Да, разбира се. Разбира се.
Сватбата започва скоро и те искам до себе си.
Трудно е за вярване,
ако не беше добрата ти природа.
Говорих с няколко гости за разследването.
За експлозията.
Повечето го приемат за това, което беше.
И какво беше то, Уилям?
Миналото, Виктор.
Ужасен инцидент.
Възнамерявам да продам имението.
Имаме само един друг.
Искам да хвърляш венчелистчетата навсякъде.
Хвърляй ги навсякъде.
Ммм.
Качи се горе и направи още малко от това.
Знам, че е на лош късмет да се види булката преди церемонията.
Само за младоженеца.
Да, точно така. Не и за мен.
Здравей, Елизабет.
Рядко съм изпитвал разкаяние преди, а сега не чувствам почти нищо друго. Аз...
Треска ме държа толкова дълго, но тя премина,
и сега те виждам така, както трябва.
Колкото и да струва това, пожелавам на теб и малкия ми брат,
когото обичам повече от живота, всичко най-добро.
Може би искаш да вярваш, че е така.
И се ужасявам дори да го чуя.
В сватбения си ден те моля само за една милост.
Без повече лъжи.
- Искам да ти кажа... - Напусни покоите ми веднага.
- Елизабет. - Излез!
Излез от сенките,
ако си тук.
Тук си, за да ми благодариш ли?
Оцелял си и си достатъчно интелигентен, за да ме намериш.
Аз те направих добре.
Имам нужда да ми направиш спътник.
Някой като мен.
Сп... Спътник?
О.
Разбирам.
Още едно чудовище.
Да.
Можем да бъдем чудовища заедно.
Намерих здрав разум на такава цена,
а ти тук... си лудостта, която ме зове обратно.
Не мога да умра.
И не мога да живея...
сам.
В теб създадох нещо наистина ужасно.
Не нещо.
Някого.
Ти създаде някого.
Мен.
Какъвто и пъзел да съм, създателю, аз мисля.
Аз чувствам.
Имам само тази молба...
Направи друг като мен.
И после какво?
Създаване на поколение.
Възпроизвеждане.
Ммм...
Дом?
Гроб?
Смърт, пораждаща смърт, пораждаща смърт.
Раса от дяволи, разпространяваща се по земята.
Гнусотия, която се самовъзпроизвежда.
Аз съм гнусен за теб, но за себе си просто съм.
Махай се!
Никога повече няма да направя нещо като теб, зло и деформирано.
Значи все още всичко зависи от твоята воля, Виктор.
Хм?
Тази ужасна, ужасна воля, която ме роди, сега ме осъжда?
Чудото не е, че мога да говоря, а че ти изобщо би ме изслушал!
Ако няма да ме дариш с любов, тогава ще се отдам на ярост.
А моята е безкрайна.
Отдръпни се.
Виктор.
Какво става?
Ти...
Ти си.
Елизабет, отдалечи се от него!
Не!
Той я нападна! Той я нападна!
Вземи ме с теб.
О, Боже мой!
Не, позволи ми... Мога да те спася.
Мога да те спася.
От какво?
От теб?
Страхувам се от теб, Виктор.
Не, не...
Винаги съм се страхувала.
Всяка частица лудост и разрушение.
Самият пожар, който погълна всичко.
Всичко дойде от теб.
Ти си чудовището.
Мястото ми никога не е било в този свят.
Търсих и копнеех за нещо, което не можех точно да назова.
Но в теб го открих.
Да бъдеш изгубен и да бъдеш намерен,
това е продължителността на любовта.
И в нейната краткост,
нейната трагедия...
това стана вечно.
По-добре така... да избледнея...
с очите ти, вперени в мен.
Тя си отиде и аз копнея да я последвам.
Ти ми даде нежелан живот.
Връщам ти го обратно.
Ти ме сметна за чудовище.
Сега ти връщам услугата.
Убий ме! Убий ме сега, направи го!
Ще те накарам да кървиш.
Ще те смиря.
Може да си мой създател,
но от днес нататък аз ще бъда твой господар.
Ти ме преследва отвъд горите,
отвъд планините,
отвъд замръзналите хоризонти,
докато не остана нищо.
Само ти... и аз.
Трябват ми амуниции.
Наточи това.
Три кутии кондензирано мляко, малко дърва за огрев.
И шест пръчки динамит.
Шест?
Какво ловуваш?
Едър дивеч.
Не! Не! Не!
Виктор.
Слушаш ме само когато те наранявам.
Това. Вложи вярата си в това.
Мислиш, че това ще ме унищожи.
Хмм.
Запали го тогава и се надявай да стане, но ако не стане,
ще дойда за теб отново.
Запали го!
Сега... бягай.
И така, ето те там, пречупен и захвърлен.
А аз,
отново жив.
Усещах как опърлената ми плът израства отново.
Пукането на костите ми, които се наместваха.
Шумът на кръвта ми, изпомпвана от неуморното ми сърце.
И отново не намирайки милост,
имах само един път.
И ето ни тук.
Изтощени и приключили.
Нямаме повече какво да дадем или вземем.
Кръвта пред палатката...
Тя е моя.
Всичката моя.
Ще кървя.
Ще ме боли.
Ще страдам.
Виждаш ли, това никога няма да свърши.
Съжалявам.
Разкаянието ме поглъща.
И сега виждам живота си такъв, какъвто беше.
Сега ще си отидеш, създателю.
Ще избледнееш.
Всичко ще бъде само кратък миг.
Моето раждане. Моята скръб.
Твоята загуба.
Няма да бъда наказан.
Нито опростен.
Каквато надежда имах,
каквато ярост...
Всичко е нищо.
Приливът, който ме доведе тук, сега идва да те отведе.
Оставяйки ме изоставен.
Прости ми.
Сине мой.
И ако ти е на сърце, прости си, за да заживееш истински.
Ако не ти е писано да умреш, тогава помисли за това, сине мой.
Докато си жив,
какъв друг изход имаш, освен да живееш?
Живей.
Кажи името ми.
Баща ми ми даде това име
и то не означаваше нищо.
Сега те моля да ми го върнеш...
за последен път.
Така, както го каза в началото.
Когато то означаваше света за теб.
Виктор.
Прощавам ти.
Почивай сега, татко.
Може би сега
и двамата можем да бъдем хора.
Свалете оръжията.
- Свалете оръжията! - Аз отговарям за хората си.
Той може да си тръгне.
Свободни сме!
Капитане...
Какви са заповедите ви?
Вдигайте платната.
Обръщайте.
Искате ли да кажете на хората?
Хора!
Плаваме към дома!