БАБУНІ
ЗАСНОВАНО НА РЕАЛЬНИХ ПОДІЯХ…
БРУКЛІН, 40 РОКІВ ТОМУ
ЗАЧИНЕНО
ВІДЧИНЕНО
КАНОЛІ — ТИРАМІСУ
Привіт, Джої.
За чим сьогодні тебе відправила бабця?
Дві буханки хліба й десяток зепол.
Зеполи свіжі й гарячі. Щойно з печі, друже.
Будь чемним. І прочитай молитву.
Джої, не з'їж усі до того, як прийдеш додому.
М'яч у грі!
Гарна у вас нова машина, пане Романо. Класика.
Дякую, Джо.
-Привіт, Джо. -Привіт, Бруно.
Бруно, ти пропустив.
Протри всередині.
Мамо, я приніс хліб.
Молодець, Джої.
Зеполи.
Джої!
Зепол не буде.
Іди звідси.
Цікаво, як бабуся робить підливку?
Іди сюди.
Дивися. І почекай.
Понюхай.
-Звідки ти знаєш, скільки класти? -Серцем відчуваю.
І вкладаю душу.
Їж.
Ідеально, бабуню.
Ні, це ти ідеальний.
«За столом не старіють».
Агов! Геть звідси!
Подобається лазанья?
Хто забрав усі кутові шматки?
Куди зникла лазанья?
-Ви називаєте це соусом чи підливкою? -Соусом.
Мамо.
-Роберто! Боже! -Привіт, Роберто!
Фото.
-Привіт. -Мої співчуття, Джої.
Твоя матір мала золоте серце.
Я зробила фаршировані мушлі зі свіжою рикотою і шпинатом на потім.
Дякую.
За твою маму, Марію.
Була мені як матір.
-Але добрішою. -Так.
-Салуте. -Салуте.
Бруно, я не знаю, що буде завтра.
-Має минути час. -Так.
Із часом відпускає.
Дружина глянула на мене з осудом?
Так. Схоже на те.
Починається.
-Джо, я зробила молюсків. -Казав, що він не любить.
Замовкни. Забагато бовкаєш.
Ти мусиш поїсти. Лише так впораєшся.
Там 18 зубчиків часнику.
Дякую.
-Я зайду цього тижня. -Добре.
Візьми їх і з'їж.
Ваші знамениті касати.
Прошу, пригощайтеся.
-Смачно. -На здоров'я.
-Джіє, ви були маминою улюбленицею. -Двадцять шість років.
Вона була не клієнткою, а подругою.
Хочу вам подякувати за все.
Зробили їй чудову перуку.
Усі заслуговують на гідність, особливо коли кінець близько.
Якщо щось буде треба, знаєш, де мене знайти.
Так.
Гаразд.
-Поклади в холодильник. -Добре.
Обід, наступна неділя.
-Це було не запитання. -Ага.
Добре.
Нічого собі.
-Бруно, та вона красуня. -Завдяки тобі.
Я люблю з нею поратися.
Ви так говорите про цю машину, ніби ладні побратися з нею.
Гаразд, сідай уже.
Я б побрався із цим авто.
Я все чула!
Стільки гарних спогадів.
Пам'ятаєш мого тата з клятими ковпаками?
Відстій їх втрачати.
Так.
-Подзвоню завтра. -Добре.
Так.
БУДИНОК ПРЕСТАРІЛИХ
-Гидота! Де орегано? -Роберто, прошу вас.
Це ти називаєш італійською кухнею?
-Джо! Вона знову на мене нападає. -Годі.
Він називає це спагеті з фрикадельками?
-Це м'ясна нарізка з кетчупом! -Агов!
Це якісні продукти. Бачите?
-Агов! Ну ж бо, припиніть. -Забирайся звідси!
Диявол! Він намагається мене вбити!
Я хочу вас убити.
-Надіюся, твої всі добре. Радий зустрічі. -І я.
-Я знаю, що ти скажеш. -Щоб ви перестали ображати кухаря?
-Ображати? Ображати кухаря? -Так.
Поліція їде. На вас подали за напад.
Коли я вилікую ступню, він побачить, що таке напад.
Дам йому копняка під зад.
Я вам дещо приніс.
Що?
Вона хотіла, щоб я вам це віддав.
Я не змогла, Джої. Я…
Вибач, я…
Я не змогла змусити себе піти на її похорон.
Знаю. Усе гаразд.
Вона була моєю найкращою подругою 60 років.
А ви — її.
Знаєш, не можна з кимось попрощатися
через 60 років.
Це просто неможливо.
Вона знала, що я люблю цю брошку.
Нумо, надіньте.
Не рухайтеся.
Отак добре.
Гарно.
Стривай.
Ледь не забула.
Це лист від твоєї мами.
ДЖОЇ
Мило.
Зрозумієш, коли готовий.
Тоді й відкриєш.
Дякую.
«За столом не старіють».
УПРАВЛІННЯ СТОЛИЧНОГО ТРАНСПОРТУ
А ось і він!
Легенда повертається!
На вигляд тут лише проблема із живленням.
Має бути досить швидкий ремонт.
Хочете зіпсувати автобус?
-Він у нормі. -Що таке?
Іди швидше відміться. Бос дуже злий.
Добре, що нічого не змінилося.
-Що це? Добре пахне. -Приніс на обід.
Польпети за рецептом бабуні. А радше те, що вийшло.
Дякую, що прийшли минулого тижня. Я це ціную.
У будь-якому віці найстрашніше — це втратити маму.
Вітаю, пане Макклейне.
-Радий вас бачити. -Джо! Радий тебе бачити.
Хвилювався, що тебе довго нема. Думав, не повернешся.
Ні, такого ніколи не буде. Я радий повернутися. І…
Боже, дякую, що надіслали мені кошик фруктів.
-Прошу. -З мандаринами й іншим. Дякую.
Авжеж. Минулого року я втратив кішку, тому розумію твоє горе.
Хоч якось допоміг.
Шкода вашу кішку. Я не знав.
Перерву закінчено.
-Гаразд. Ще раз дякую. -Добре.
СКАРАВЕЛЛА
Джо, вечеря не означала, що ти мусив готувати.
Та годі тобі. Я радий, що ви прийшли.
Що ж, рецепт моєї бабуні. Домашня паста.
У ній свинячі щічки, сир «пекорино»
та зрілі томати «сан-марцано» для томатного соусу.
-Я вражений. -Відколи ти так любиш готувати?
Не знаю. Останнім часом згадував усі мамині й бабусині страви,
ті, які пам'ятаю, і готував їх одну за іншою.
Кілька майже вийшли, але це бабусина недільна підливка.
Хотів би розгадати рецепт, та пусте.
-Смачного. -На вигляд апетитно.
Салуте. Їжте.
Слухай, Джо, поки ми не почали їсти,
ми з Бруно хочемо з тобою про дещо поговорити.
Вона турбується. Чую про це 50 разів на день.
Твоя мама померла, і я трохи хвилююся за твоє майбутнє.
Ти так довго про неї дбав, і це прекрасно,
та настав тобі час подбати й про себе.
Ти про що? Я…
-Може, ти теж щось скажеш? -Добре.
Ми вже не діти. Тобі потрібен план.
Візьми мамину страховку.
І говорити про це не хочу.
Щоб отримати ці гроші, я її втратив. Не хочу сьогодні говорити про це.
Джо, я знаю. Але якщо ти їх витратиш, ти вшануєш її пам'ять.
Знайди щось, від чого ти щасливий, чи те, що нагадує тобі про неї.
Або погаси борг.
200 000 доларів — це чимало.
-Гаразд. -Не знаю, може, купи новий одяг.
Або меблі. Глянь на те крісло.
Мадонно, воно було в Бруно ще до весілля.
-Я його люблю. Що з ним не так? -Зручно дивитись ігри «Янкі».
У формі бейсбольної рукавички. Справжня шкіра.
Добре. Може, знайди хобі. Моя подруга пішла танцювати фламенко.
Досить про фламенко. Він не піде танцювати фламенко.
Волейбол? Ти його любиш.
Мабуть. Не знаю. Піти грати у волейбол?
Мені байдуже, що ти робитимеш, але спробуй щось нове.
Якщо ти будеш робити те саме, те саме буде відбуватися.
Не хочу, щоб ти до 60 років сидів у цьому клятому кріслі. Ясно?
-Ясно. -Вибач, що я допікаю.
Я хвилююся, бо люблю тебе.
-Так, знаю. -Гаразд.
-І я тебе люблю. Дякую. -Добре.
-Що ж. -Я теж тебе люблю.
А ще я дуже голодний, тож нумо їсти.
-Холодна свиняча щока — це жах. -Чекаю, щоб ви спробували.
КОРПОРАЦІЯ «МАСКО ФУД» ІМПОРТЕРИ ТА ПОСТАЧАЛЬНИКИ
Вітаю, як ви?
Прекрасно.
-Цей хороший. -Так.
Моя бабуня робила те саме з…
Томати — це серце страви.
-А без серця нема нічого. -Це правда.
Гаразд, дай мені три таких.
-Три. Для вас що завгодно. -Дякую.
-Прошу. -Антонелло, я купила квіти.
-Добре. Які красиві. -Олівіє?
Джо?
Боже мій. Ти зовсім не змінилася.
Та годі тобі. Неймовірно.
-Я серйозно. -Минуло 30 років.
Богом клянуся, ти зовсім не змінилася.
Чудовий вигляд.
Ти з ним знайома?
Вибач, так.
Джо, це моя сусідка Антонелла.
Ми з Джо вчилися разом до переїзду моїх батьків на Стейтен-Айленд.
Так. Я запросив Олівію на випускний бал.
Так, випускний бал.
Ага.
Радий знайомству, Антонелло.
Я теж рада знайомству. Дякую.
-Ти ж не живеш на острові? -Ні.
Коли я був малим, мама й бабуня приводили мене на цей ринок.
-Повірити не можу, що він досі існує. -Так.
-Час не страшний чомусь справді цінному. -Вона юристка.
-Ні. -Юристка?
Поки що ні. Я повернулася до навчання.
Я на першому курсі в аспірантурі університету Сент-Джонс.
Сент-Джонс? Круто.
Так.
-Ніколи не пізно почати все заново. -Ага.
-Вибач, це грубо. Ми квапимося. -Так. Радий зустрічі.
-Дякую. -Я теж. Антонелло, дуже приємно.
-Дякую. Мені теж. -Дякую, Еле.
Що відбувається?
Це дуже коротка, але довга історія.
«Дуже коротка, але довга історія».
-Прекрасна фраза. Запам'ятаймо її. -Добре.
Олівія зі старшої школи, круто. Досі приваблива?
Приваблива й заміжня.
-Хто досі привабливий? -Мушу йти.
У СПІРІТО
ПРОДАЄТЬСЯ РЕСТОРАН З УСІМ
Що ми тут робимо? Влаштовуємо сусідам шоу?
Хочу рівномірну засмагу.
Друзі, хочу вам дещо розповісти.
Нещодавно я поїхав на Стейтен-Айленд і побачив там ресторан.
-Поїхав на Стейтен-Айленд поїсти? -Тут теж є хороші ресторани.
Я не про обід у ресторані кажу.
Я про купівлю ресторану.
-Про купівлю ресторану? -Ага.
-На Стейтен-Айленді? Що? -Так.
Про що ти в біса кажеш? Як ти купиш ресторан?
За гроші від мами.
Що? Ти збожеволів?
Не знаю. Може, і так.
Але я хочу відкрити італійський ресторан
і назвати його енотека «Марія».
Назвати на честь мами.
Ти нічого про це не знаєш.
Що тут знати? Готуєш їжу, люди її їдять, і вони щасливі.
-Ви сказали мені щось спробувати. -Так, купити нові меблі, знайти дівчину.
Або виплатити іпотеку, а не починати справу, у якій не петраєш.
Друзі, я не молодшаю.
Часу дедалі менше, щоб розібратися.
Це те, чого я хочу.
Не знаю, як пояснити,
але мені це потрібно.
Я не можу із чистою совістю дозволити тобі витратити мамині гроші
на ресторан на Стейтен-Айленді.
Гадаю, ти не розумієш.
Я вже витратив.
Не дочекаюся вже показати вам це місце.
Тут неймовірно. Нумо, самі погляньте.
Дивіться, який крутий бар.
А підлога? Візерунок шахівниці, автентичний.
Непретензійно, але вигляд чудовий.
А ці кабінки, мабуть, я викину. Вони мені не потрібні.
-Скільки ти за це віддав? -Перший внесок — 175 000.
Звісно, взяв в іпотеку.
Я не кидаю свою роботу. Вона оплатить мої рахунки.
У мене вистачить грошей на п'ять місяців, перш ніж я зможу продати першу страву.
Боже!
Друзі, чесно, можете бодай спробувати не робити швидких висновків?
Окрім вас у мене нікого немає.
Я покажу вам це місце й розповім про своє бачення. Спробуєте?
Тут у нас необроблена цегла.
У наші дні за таке люди ладні вбити.
У підсобці є телефонна будка. Це так круто й старомодно.
А гляньте на стелю, вкриту оловом. Жартуєте? Вона реальна.
Як я бачу, можна прибрати ці стіни, можливо, зробити арку.
Вийде гарна відкрита кухня.
Я хочу, щоб це місце було більше схоже на будинок, ніж на ресторан.
Слухай, хочу прояснити ситуацію.
Ти відкриєш заклад із п'ятьма стравами, які, начебто, вмієш готувати?
Ні, одна чи дві страви моєї родини. Знаєте, що вигадав?
Ось як це було. Я проглядав мамині й бабусині рецепти
і подумав: «Що відбувається? Чому я так інтенсивно шукаю?»
І тоді я зрозумів, що їжа — це любов.
Поки в мене буде їхня їжа, у мене будуть вони.
Я хочу, щоб цей заклад став не лише місцем, де подадуть вечерю.
Я хочу, щоб у цьому місці відчувалася родина.
Гаразд, але Джо, твоїх мами й бабусі більше немає.
Хто зможе готувати, як вони?
Бабуні. Інші справжні італійські бабусі.
Ось хто. Вони готуватимуть свої традиційні родинні страви.
Хочу поділитися ними з усіма.
Я в захваті.
Що таке? Я серйозно.
Справжні бабусі.
-Джо, чудова ідея. -Дякую.
Хто відмовиться від бабусиних страв?
Гаразд, можливо, це цікава ідея.
Та годі, чудова ідея. І ти в захваті.
Ні, не в захваті.
Якщо ти не в захваті, то в тебе холодне й черстве серце.
Так, Бруно. У тебе холодне й черстве серце.
На ці роботи потрібні місяці.
Стіни, підлога, плитка, електрика.
І це я не кажу про сантехніку й протипожежну систему.
Хто тобі це все зробить? Теж бабуню наймеш?
Ні, мені дуже пощастило, бо мій найкращий друг — підрядчик.
-Тож мені пощастило. -Ні.
-Так. -Ні!
Не хочу тобі нагадувати, бо я б ніколи не нагадав,
але пам'ятаєш, як я лагодив авто твого тата з доброти душевної?
-Це і є нагадування. -Лише для інформації.
Ти мій друг. Тобі треба було полагодити авто, а я вмію.
На машину не треба дозвіл.
Не треба виконувати будівельні норми, вимоги профспілок.
Ти дієш імпульсивно. Потрібні кухарі, меню, маркетинговий план.
Маєш отримати акт введення в експлуатацію.
Доведеться пройти перевірки.
-Ти навіть не слухаєш! -Я слухаю.
Я маю пройти перевірку й скласти меню.
Я дуже тебе люблю, ти багато чого вмієш,
але відповідальний бізнес — не твоє.
Я знаю. Ось чому я взяв тебе.
Обіцяю, я заплачу тобі за всю виконану роботу,
щойно це місце розкрутиться.
А я люблю декорувати.
Там я бачу винну стійку, а там — трохи пофарбувати,
щоб освіжити. Може, повісити на стіни сімейні фото.
І я про це. У неї вже є концепція цього місця.
Дивовижно!
Та ти просто схиблений.
Отже, ти це зробиш?
-Так, зроблю. -Припини, це буде весело.
-Гаразд. -Живемо лише раз.
-Не чіпай мене. -Супермене, глянь на телефонну будку.
Добре.
Джо, де смітник? Мені треба смітник.
Мені потрібна оплачувана робота. Вперед.
Що це?
-Шеф-кухаркою? -Так.
Глянь на мене, я ледь рухаюся.
Про що ви? Лікар каже, що у вас усе чудово.
Та що він у біса знає?
Я надіваю компресійні шкарпетки, щоб дійти звідси до ванної кімнати.
Ви нещасна, коли не готуєте. Усе буде чудово.
-Мені 73 роки. Годі з мене щастя. -Припиніть. Вік — це не хвороба, Роберто.
Так, але й не чарівна пігулка.
-Джої, я не можу це зробити для тебе. -Я не прошу робити це для мене.
Зробіть це для себе й моєї мами.
-Що? -Упокой її душу.
Тиснеш на моє почуття провини як католички?
-Навчився цього в найкращих. -Мадонно.
Слухай, я ще не сказала «так», але якщо я погоджуся,
хто ще готуватиме на кухні разом зі мною?
Сама я не зможу нагодувати ресторан.
Прошу, довіртеся мені.
Буде весело.
КРЕЙҐЗЛИСТ ШУКАЮ БАБУНЬ — СТЕЙТЕН-АЙЛЕНД
Вітаю.
Усі місцеві теревенять про ваш новий ресторан.
Так, це правда.
Не думаю, що ми офіційно знайомі. Мене звати Джо.
Ел.
Гаятт-стріт, 27. Це був заклад мого найкращого друга — Домініка Спіріто.
Усі хрещення, причастя, випускні, дні народження, ювілеї
святкували в «У Спіріто».
Домінік працював там понад 50 років, до самої смерті.
Співчуваю вашій утраті. Я не знав.
Ви викинули його ім'я на вулицю.
Ми ремонтуємо будівлю. Я не хотів проявити неповагу.
Я не довіряю людям, які не звідси.
У нас тут не Мангеттен і точно вже не Бруклін.
Ви на острові, друже. Второпали?
Так, второпав.
Джанні, що тобі розповісти про сьогодні?
Що ж, я встала. Приготувала сніданок, потім подрімала. Це було непогано.
Потім я пообідала, і тепер я тут, з тобою, любий.
Хто там?
Антонелло, це я.
У нас сьогодні прийом у лікаря?
Бо якщо так, то я не піду. Хіба що до подолога.
Ні. Але в нас буде співбесіда.
Ні. Я вже тобі сказала, що ні.
Старі жіночки, які вдають із себе шеф-кухарок. Це смішно.
Абсурд.
Це гріх.
Який гріх?
І ти казала, що той хлопець, Джо, придурок.
Ні. Я казала, що він був незрілим придурком у 17-ть.
Наведи вагому причину, чому я маю піти.
Бо ви сидите сама в цьому будинку, а можете далі жити.
-Ось ваша улюблена шаль. -Я не піду.
Годину тому я випила сечогінне. Сподіваюся, у тебе працює туалет.
Думаєте, у мене тут нема туалету? Дивіться, як ви добре ходите.
Має бути ненапружений день. Усе готово.
Дякую, хлопці.
Слухай, нікого немає.
Усі будуть за 20 хвилин. Сядьте й розслабтеся. Ви молодець.
-Цей лист Крейґа… -Ні, це «Крейґзлист».
Цьому Крейґу можна довіряти?
Ні, це не людина.
Це місце, де люди
розміщують товари або вакансії.
Як газета.
Так, але в інтернеті.
Це онлайн, тому можна звідусіль підключитись і переглянути.
-Треба було написати в газетах. -Гаразд.
Роберто, знаєте, як бабуня робила недільний соус?
Він завжди мав солодкий післясмак.
Знаєте точний список інгредієнтів?
Джої, це те саме, що попросити жінку показати її майтки.
Майтки? Я навіть не… За кого ви мене маєте?
Я не… Що таке майтки?
Краще не питай.
Вибачте. Я б не просив показати майтки,
але я собі дорікав за те,
що не попросив їх записати рецепти.
Я точно не знаю, та навіть якби знала, це був би не соус твоєї бабці.
Особливим його робить секретність.
Додай цукор. Треба набагато більше, ніж ти думаєш.
-Я клав туди тонну цукру. -Є різні види.
Ти отримаєш потрібний смак, коли знайдеш ту саму солодкість.
Слухай, поки я сиділа тут, зв'язала цілий шарф.
Має сподобатися.
-Це тобі. -Який гарний. Дякую.
-Носи із задоволенням. -Дякую.
-Симпатичний і теплий. -Дуже красивий.
Викличу транспорт. О 15:00 у мене покер.
Дайте мені 20 хвилин. Послухайте, зупиніться.
-Я дала тобі три години. -Ні.
Я дивилася, як ти носиш коробки, як переставляєш пляшки.
Зараз прийдуть інші…
-Нікого не буде. -Будуть.
-Не йдіть, 45 хвилин… -Набридло…
Ви тільки гляньте. Вони прийшли. Хіба не чудово? Усі прийшли.
Дивовижно.
Заспокойся. Вона мене змусила.
-Іноді її треба підштовхнути. -Вона мене виштовхала.
-Ось так. На вигляд чудово. Ваші речі. -Гаразд, я тут.
-У мене заняття. Заберу вас. -Ти про що?
А ви розважайтеся.
Розважайтеся.
-Дякую, що привела її. Я це ціную. -Звісно.
Усе заради неї.
До речі,
чудова ідея.
Сподіваюся, спрацює.
Дякую.
Що ж,
Антонелло, це Роберта. Вона шеф-кухарка в енотеці «Марія».
То є так.
То є так?
Ти сицилійка?
То є так. Я із Сицилії.
А ти звідки?
З Болоньї.
-Болонья. -Так.
Плювати на Болонью!
-Справді? -То є так.
Плювати я хотіла на Сицилію, ясно?
Не плюй на Сицилію.
Чудово! Наче музика для моїх вух.
Ні! Пристрасть — це добре.
-Ти така чванько! -А ти путана.
-Вітаю. Як справи? -Що? Що тобі треба?
Схоже, я помилилась адресою.
Ні, усе правильно. Вибачте. Ви хочете стати шеф-кухаркою?
-Так. -Погано так казати.
Чудово. Як вас звати?
-Я не казала. -Тереза.
Тереза. Яке гарне ім'я. Приєднаєтеся до інших дам?
-Ніколи не зустрічала таких, як ти. -Стара шкапа!
Терезо, сідайте до Антонелли. Вона з Болоньї. А вона — із Сицилії.
-Це Роберта. -Вітаю.
А ви звідки?
-Взагалі-то, я з Бронксу. -Чудово.
Що ж, насолоджуйтеся. Приготуйте, наче це для родини.
Кухня вся ваша.
Що?
-Часник не треба? -Ні.
Припини.
Ні.
Ось.
Боже мій.
Сир на вашій піці ідеально хрусткий, але водночас тягучий.
Дякую.
Роберто, тушковані бичачі хвости тануть у роті.
Так.
Краса.
Вам мені нічого сказати.
Зовсім нічого.
Звідки ви взялися? Упали з неба?
У вас усередині стейка часник із неймовірними приправами.
Де ви цього навчилися?
У монастирі.
У монастирі? Ти черниця?
-А ти зі своєю лайкою. -Благословенне наріччя.
-Авжеж. -Я черниця на пенсії.
Прослужила багато років у монастирі Сестер відродження в Бронксі.
Можна спитати: чому ви пішли?
Я любила благочестя. Подумала, що настав час для чогось нового.
Син друга побачив ваше оголошення в листі.
Крейґ, безхатько.
Припиніть.
І я почула голос Бога, який сказав мені піти.
Він дав мені ще один шанс.
То що, Джо, кого ви берете на роботу?
Усіх вас.
Це неймовірно.
Та в нас тут ціла банда. Гляньте.
Жартуєте? Шкода, що ми не сьогодні відчиняємося.
Будьмо, салуте.
Я такий вдячний.
СТЕЙТЕН-АЙЛЕНД
Слухай, я дав тобі купу часу, а ти все одно запізнюєшся.
З мене годі. Це твоє останнє попередження.
Добре.
А ось і він. Смертник іде.
З кабінету директора.
Зробіть мені послугу.
-Так, звісно. -Що завгодно.
Я щойно отримав догану, але не можу втратити цю роботу.
Можете прикрити мене перед Деном? Бо тепер я часто спізнюватимуся.
Що сталося, Джої?
Збережете секрет?
…БАНК — 75 $
Чотирнадцять…
РЕСТОРАННЕ ОБЛАДНАННЯ — 10 450,34 $
Погляньмо.
ЯК РЕФІНАНСУВАТИ БУДИНОК
-Ні! -Мені довелося.
Будинок твоєї мами. Що далі?
Енотека «Марія» має запрацювати. Іншого виходу нема.
Ставиш мене в складне становище. Ти мені теж винен.
Але ти ще й мій друг. Мені треба з ким поговорити.
Обміркуй усе добре. Якщо покинеш це зараз, не буде збитків.
А якщо залишиш і прогориш, ти втратиш усе.
Бруно, у мене передчуття, що ця справа окупиться.
Ти мій друг. Якщо ти в ділі, то я теж.
Вдячний тобі. У нас чудові шеф-кухарки. Продукти з усієї Італії.
-Треба подбати про смачні десерти. -Так. Ми щойно пройшли заклад.
Розмови мене нервують. Піду з'їм сендвіч.
-Я б з'їв котлету. -Котлету? Ходімо.
Ось що я подумав. Ми завжди можемо купити домашні десерти.
Що?
Вислухайте мене.
Ви чудова пекарка. Робите неймовірні вироби.
Мама завжди ним так раділа. Прошу, поділіться ними.
Печу для задоволення. Це несерйозно.
Це буде весело. Розважитеся з усіма іншими.
-Я люблю зачіски. Це моя робота. -У вас добре виходить.
У вас є інші таланти. Це ваш шанс робити те, що ви любите.
Милий, звучить цікаво, але я не можу. Вибач.
Навіть чути не можу, бо знаю, що це правильно.
А якщо благатиму?
Дідько.
-З вами все гаразд? -Чорт забирай. Руки мене не слухаються.
Іноді буває гірше. Не знаю, скільки ще я зможу це робити.
Не знав про проблему з руками.
Це щось постійне? Мені шкода.
Не засмучуйся через мною. Я прожила чудове життя так, як хотіла.
Ти знаєш історії з нього. Ні про що не шкодую.
І…
у мене все добре.
Так. Ви заслуговуєте не просто на добре, а на чудове життя.
Ми маємо небагато часу, тож я вважатиму це згодою.
До зустрічі завтра в ресторані. Не підведіть. Люблю.
Ти такий маніпулятор. Не дочекаєшся.
Дякую за терпіння. Гарний колір.
Джіє, хто захоче починати заново в цьому віці?
Це буде моя основна страва в меню.
Що це? Воно смердить.
Капузеле.
Господи, помилуй.
-Сміливий вибір. -Як ти можеш додавати це в меню?
З глузду з'їхала?
Капузеле — страва із селища, звідки моя родина.
Капузеле — це моя ідентичність.
Тоді зміни свою ідентичність.
Привіт. Я такий радий, що ви прийшли.
Прийшла.
Це Джія, наша кондитерка.
-Звісно, з Робертою ви знайомі. -Так.
-Це Тереза й Антонелла. -Привіт.
Дами.
-Фартух? -Прошу, він ось тут.
Дякую.
Як підстрибують.
Це фартух, а не вечірня сукня.
Треба користуватися кожною нагодою мати гарний вигляд.
Як ти з ними печеш?
Роки практики.
Отакої.
-На чому ми зупинилися? -На капузеле.
Ось що так смердить. А я думала, що від мене.
Боже.
Сумнівалася.
-Ні. -Що таке капуцеле?
Що ж, історія проста.
Моя мама з дуже бідного селища.
Вони їли всі частини тварини.
Начиняєте голову крихтами хліба.
Панірувальні сухарі.
Перепрошую.
Панірувальні сухарі.
Трохи цього, трохи того.
І відправляємо капузеле в духовку.
Бувай, дитинко.
Що ж, бараняча голова запікається. Переходьмо до соусу.
До маминого соусу.
Авжеж, мамин соус, бабусин соус,
соус двоюрідної баби Марії. Будь-який родинний соус.
Дякую.
-А на десерт — канолі. -Супер.
Ідеально.
Джіє, зробіть мені послугу. Скуштуєте всі ці соуси?
Скажете, який включити в меню.
Будете суддею.
Авжеж. Якщо вони смакують хоч наполовину так, як пахнуть,
то важко буде вибрати.
-Будьте справедливою. -Гаразд.
-Бабусин соус? -Ні.
Я додавав кленовий сироп, коричневий цукор.
Пробував мед.
Але жодна комбінація не смакує так, як підливка моєї бабуні.
-Продовжуй експериментувати. -Так.
Там є мигдаль?
Так, песто ала трапанезе.
Із Сицилії.
Усі дуже смачні. Не знаю, як ти обереш. Ідеальні.
Джо, можна щотижня змінювати соус.
-Чудова ідея. -Надзвичайно.
Так і зробимо. Скуштуймо ваше.
-Песто ала трапанезе? -Так.
Мій народ створив парміджано реджано.
Ось чим можна похвалитися.
-Парміджано реджано. -Саме так.
Мій народ створив канолі.
-Канолі? Ти здуріла? Та це ніщо. -Так!
-Як це ніщо? -Заради Бога, кремова начинка.
-Що ти знаєш? -Іди геть.
Вважаєш себе всезнайкою, бо ти з Болоньї!
-Ви тільки послухайте. -Люди там злі, потворні й холодні.
А ваші люди грубі й вульгарні.
-Гаразд. -Путана.
І якщо ще раз зневажиш мене, ти за це поплатишся.
Дозволь дещо сказати: зроби щось із цього.
Ти… Що?
-Так. -Хочеш битися?
Так.
Як тобі це? Як тобі таке?
Бестіє, я чимось кину в тебе.
Що? Як ти смієш?
-Милий боже. -Як ти смієш?
Тепер я хвилююся. Так боюся тебе.
Гаразд, давай. Візьми його!
Вони можуть поранитися, Джо. Зупини їх.
-Нехай б'ються. -Це так по-італійськи.
З'їж трохи руколи.
-Матінко Божа. -Не хочеш? Давай.
Путана! Як ти смієш?
Я тебе дістану.
Моє капузеле!
Це порушення норм пожежної безпеки.
ШТРАФ: 1250 $
Протипожежна система була відключена.
Так. Вибачте.
БОС ЩОСЬ ПІДОЗРЮЄ, ЇДЬ НА РОБОТУ
Мені треба вже бути в іншому місці. Якщо ми закінчили, я поїду.
Авжеж. Знаєте, не хочу вас затримувати.
Добре, дуже дякую.
-Вибач. -І мені вибач, Джої.
Це її провина.
Це вона винна.
Ви мене вбиваєте. Вірю у вас.
Може, із цього ми винесемо урок, що не можна битися на кухні.
Вибачте, спізнююся на роботу. Тікаю. Бувайте. Люблю.
Ви можете пробачити одна одній?
Прощення священне.
Це вона почала.
Віто, Джо відмітився на роботі. Ти бачив Джо?
Як справи, пане Макклейне?
-Він був тут дві години тому. -Так, дві години тому.
Гадаю, він щось ремонтує з Луїсом у північному гаражі.
Добре, дякую.
Луїсе, де Джо?
Добре, дякую.
Я назвав тебе поцом.
Омаре, де Джо?
Не знаю. Він допоміг поставити шини.
Гадаю, повернувся в головне депо з Віто.
-Не може бути! -Ага.
Віто, де в біса Джо?
-Не чую. -Пане Макклейне, де ви були весь день?
Обід!
-Овва! -Привіт.
Круто ти попрацював тут.
-Подобається? -Вогонь.
Може, зробити те саме з тією кімнатою і підпалити,
щоб поєднати їх якось?
-Перебір. -Думаєш?
Я від Антонелли.
Вона передала картку з крамниці «Усе за долар».
Думаю, вона десь на 20 доларів.
-Дуже мило. Та ти глянь. -Ага.
Роберта дала мені 10 доларів, тож я ще й підзароблю.
-Тобі пощастило. -У це місце влучила італійська блискавка.
Допоможу прибрати.
Де сміттєві пакети?
Там, унизу.
-Гаразд. -Дякую.
Ні, справді? Це божевілля.
Що вона забирала?
Масло.
Я серйозно. Пластикові коробочки з маслом із закусочної.
Повір, я знаю про що ти.
Моя мама робила те саме.
Холодильник Антонелли заповнений ними.
Скільки масла треба одній людині?
Як давно ви з Антонеллою сусідки?
Боже…
Ми із чоловіком купили будинок поряд із нею вісім років тому.
Він потребував ремонту, тож ми його відновили.
А вона щодня скаржилася на шум.
Мабуть, ви про це забули, бо ви дуже близькі.
Так, вона…
Після смерті мого чоловіка вона прекрасно повелася.
Не лишала мене саму.
Приходила й сиділа зі мною,
готувала для мене,
змушувала приймати душ…
Це особлива любов.
Олівіє, мені так шкода. Я і гадки не мав.
Та припини. Звідки ти міг знати?
Вона постійно каже, щоб я носила обручку на іншій руці, але…
Я не знаю. Я не готова.
-Розумієш? -Так.
Повір, я розумію.
Справді?
Мама залишила мені листа, але я ще не відкривав його.
Відчуваю, що коли відкрию його,
це будуть її останні слова до мене, тож…
Джо…
Мені так шкода.
Це боляче.
Горе не має часових меж, тож чому вони мають бути в нас?
Так.
ПОРОМ СТЕЙТЕН-АЙЛЕНДУ
ДЕПАРТАМЕН ОХОРОНИ ЗДОРОВ'Я НЬЮ-ЙОРКА
Вітаю.
Міцна, так?
Знесли й побудували з нуля.
Кожен шматок дерева, кожний шпунт.
-Так. -Першокласна.
Добре. Ви власник?
Так.
Ви не пройшли. Двічі.
Що?
Так. По-перше,
на кухні сталася пожежа, що могла вплинути на цілісність і безпечність стіни.
Ні, це неможливо. Пожежі не було.
-Була проблема з баранячою головою. -Із чим?
По-друге, вам потрібна нова духовка.
У вас там залишки вуглекислого газу й азоту.
Це просто. Я можу поїхати й негайно купити нову.
-Можна прибрати зі списку. -Це зроблена на замовлення піч.
Не можна просто приїхати й купити її.
Але є і хороша новина: протипожежна система добре працює.
Гарного дня.
Перепрошую.
Чи можливо щось зробити, щоб прискорити цей процес?
-Я маю відчинити цей заклад. -Можете запросити повторну перевірку.
Чудово. Коли? Коли у вас є час у розкладі?
Цього тижня чи вже наступного?
Даруйте.
Оце він видав. «Наступного тижня».
Радше наступного року. Список очікування довжелезний.
Швидко відкритися не вийде.
Якщо вийде.
Пожежа через баранячу голову?
Що це в біса означає?
-Роберта зі своїм капузеле. -Чому ти не розповів?
Чесно кажучи, я не думав, що це важливо. Невеличка пожежа. Я все вичистив…
Джо, згоріла бараняча голова, і це стало загрозою цілісності моїх стін?
-Так. -Думаєш, це неважливо?
Гаразд. Бруно, заспокоймося.
-Усі засмучені. -Я спокійний.
-Добре. -Гаразд?
-Послухай. -Я слухаю.
Якщо не пройдеш перевірку, це кінець.
Немає акта введення в експлуатацію.
Не можна відкрити ресторан, якщо немає будівлі.
Я знайду інший спосіб. Інший спосіб продовжити справу.
За які гроші? У тебе не лишилося грошей!
-Можу взяти кредит під пенсію. -Джо, ти тільки послухай себе.
Я маю кредитки. Можу взяти з кредиток.
Ти кинувся в це з головою, не обміркувавши добре,
а тепер ми обидва в боргах.
Ти ніколи не навчишся!
-Про що ти? -Ти таким був із самого дитинства!
-Спершу робиш, потім думаєш. Щоразу! -Що? Цей ресторан.
Я намагаюся. Поглянь.
Ні. Це все безглуздя, Джо!
Цього разу мама б точно пишалася тобою!
Серйозно?
Вимітайся.
Я не це мав на увазі.
Я поверну тобі гроші.
Хочу, щоб ти пішов.
Добре.
Забудь.
Та пішов ти.
Дякую, що прийшла так швидко. Дуже ціную твою допомогу.
Рано дякувати. Не впевнена, що ми щось знайдемо.
-Будівельні норми — не мій фах. -Ага.
Краще, ніж нічого.
Це мій єдиний шанс, тож дякую.
Твій будинок… Тут ти жив із мамою.
Так. Мама жила внизу з моєю бабусею.
А я жив нагорі й доглядав її, але…
Ну, ти в курсі.
Він гарний. Я починаю…
Може, я його підфарбую чи щось таке.
Можливо, поміняю меблі.
Не викидай це крісло.
Воно чудове.
ДЖОЇ
Різдво. Твоя бабуня зробила такий самий суп на Різдво.
Точно. А ти із сім'єю прийшла до нас.
Коли ми сюди переїхали, не всі були милими,
але твої мама й бабуня завжди були такими з нами.
Так. З тобою легко бути милим.
Ось чому я так кепсько почуваюся через те, як повівся на випускному.
-Мільйон років тому. Чи 100. -Знаю, але то був жах.
Я такий ідіот. Знаєш, що я зробив?
Ми з Бруно й усіма хлопцями домовилися, що втечемо.
Ми випивали в будинку його батьків і втратили відчуття часу.
Я хотів повернутися, а потім…
Це був суцільний хаос.
А коли я повернувся,
Олівії не було.
Не хочу згадувати через стільки років і робити ситуацію незручною,
але я хотів вибачитися.
Справді.
Дякую.
Я вдячна за твоє вибачення.
-Що ж, салуте. -Салуте.
Довга й складна версія полягає в тому, що немає акта введення в експлуатацію.
Не можна подати запит ще раз?
Я вже подав, але…
-Це може зайняти тижні чи навіть рік. -Так.
-Може, ми вже всі помремо. -Зробив усе, що міг.
Ми з Олівією шукали різні лазівки, але не знайшли.
Я не хочу знову робити те, що робила.
І що це було?
Нічого.
Що вона робить?
У неї інсульт?
Святий Падре Піо,
істинно кажу тобі.
Просіть, і буде вам дано.
Шукайте і знайдете.
Благослови цих жінок.
У них у серці покоління їхніх родин.
І благослови Джо,
бо в нього є мрія.
Благослови нас.
В ім'я Отця, і Сина, і Святого Духа.
Зачекаймо.
Терезо?
Чого саме ми чекаємо?
Дива.
Гаразд.
Привіт, Джо.
Думаю, ти пам'ятаєш Філа.
Так, пам'ятаю. Філе, отакої.
Філе?
Пане Скаравелло, перепрошую за непорозуміння.
Ось ваш акт введення в експлуатацію.
Якби ви могли зробити нам послугу й поремонтувати стіну,
а також замінити духовку, ми були б вдячні.
Вибачте за незручності. Усім гарного дня.
Щось я не розумію.
Ми не бачили Бюро з покращення бізнесу.
На Філа 53 скарги.
Ти мав дати хабар, щоб він прийшов і ще раз перевірив.
-Ви нічого не доведете. -Доведу.
Яка нахабність!
-Забирайтеся звідси! -Полагодіть стіну. Купіть нову духовку.
Усе буде виконано.
-Провалюй! -Бог вам пробачить.
Я ж казала. Юристка!
Годі.
Браво!
Слухай, дякую.
-Чудова новина. -Браво!
Будь чемним. І прочитай молитву.
Добре. Прочитайте за мене.
-Привіт. -Привіт. Ось.
-Ти досить довго. -Вибач.
-Ти не зайдеш? -Звісно.
Заходь.
Зачини двері, будь ласка. Ти впускаєш протяг.
-Добре. -Ні, Джо.
Сідай. Ви маєте поговорити.
Ну ж бо.
Дивися, друг приніс тобі зеполи.
Поговоріть.
Я не втручатимуся.
Звісно, ти наробив помилок.
Але зі свого боку
я міг би чесно розповісти про баранячу голову
і подальшу пожежу.
Це…
Не те щоб ти
спалив ресторан, який я побудував для тебе.
Можливо,
знищив мою репутацію підрядчика в усіх п'яти районах,
але я розумію, що, мабуть,
говорив із тобою грубо.
Я над цим працюю.
Ми отримали дозвіл, тож…
Радий за вас.
-Бажаю успіхів у житті. -Як захопливо.
Приємно рухатися вперед
з вірними друзями, які готові працювати й…
Скажи йому!
-Я думав, ти не втручаєшся. -Якщо ти не скажеш, то я скажу, Бруно.
Хто і що має мені сказати?
Заради ресторану він продав батькову машину.
Якщо це називається «не втручатися», то що ж таке втручання?
Ти цього не зробив. Ти справді так вчинив?
Я не втручаюся.
Бруно,
ти продав батькову машину заради ресторану?
Це був єдиний вихід.
Ясно? Ремонт, зарплата команди.
-Це був єдиний вихід. -Навіщо ти…?
-Я б ніколи тебе про це не попросив. -Знаю.
Саме тому я мав це зробити. Це моє рішення. Не твоє.
До того ж, уперше за довгий час я бачив тебе щасливим.
Воно було того варте.
Бруно, я знаю, що та машина була важлива для тебе.
Ну…
Мабуть, ти важливіший.
Я все виправлюся. Обіцяю, я все зроблю правильно.
Це буде наша велика перемога.
Наступного разу, коли загориться бараняча голова, дзвони мені.
Бо, судячи з тих працівниць, буде й наступний раз.
-Зрозумів? -Зрозумів.
Не хотів казати, що мама б тобою не пишалася.
Не можна забрати ті грубі слова назад.
Це було жахіття.
Що?
Люблю тебе.
Дуже дякую. Я це ціную.
Джо, можеш вийти? Хочемо тобі дещо показати.
Так, ходімо.
ЕНОТЕКА «МАРІЯ»
Не плач перед персоналом.
Приготуйтеся, дами.
Якщо ви не бачите камеру, камера не бачить вас.
Секунду. Роберто, ближче.
-Усмішка. -Усміхайтеся.
-Добре. -Ось так.
-Агов. -Усі широко всміхніться.
Ну ж бо!
-Манікоті! -Давайте!
ЕНОТЕКА «МАРІЯ» — МЕНЮ
Я дуже вдячний усім, хто долучився.
Щасливий момент для всіх нас.
Завтра великий день. У нас є меню, що радує.
Маємо гарні столики, і повноцінний запас вина.
Але чи маємо ми бронювання? Ні.
Ну, не зовсім.
Але всі доклали зусиль, щоб поширити новину,
тож я очікую, що завтрашнє урочисте відкриття буде саме таким.
Воно буде урочистим.
-Згодні? -Так!
Ми буде дуже зайняті, тож зробіть мені послугу.
Сьогодні доробіть усе, що вам потрібно.
У мене є ідея. Усі сьогодні прийняли ліки?
-Так. -Ага.
Гаразд, тоді йдіть за мною. Маю для вас сюрприз.
Добре. Дякую. Усе буде чудово.
-Не люблю сюрпризів. -Дуже цікаво. Я вам допоможу.
-Меню. -Я лишу собі.
Гаразд, ходімо.
-Лишіть. -Ти подобаєшся Олівії.
Ну, вона ж людина.
-Хто вона? -Людина. Вона мені теж подобається.
Зроби щось із цим. Чому ти такий дурень?
Не знаю, чи вона готова.
Не тобі це вирішувати.
-Знаєш, що завжди казала моя бабуня? -Ні.
«Старі шрами не мають стати на заваді новим щасливим починанням».
Я дуже вам вдячний.
Гаразд.
Зроби крок уперед.
Як мило. Можна попросити про послугу?
Добре.
Вітаю, Антонелло.
Звісно, я вас заберу.
У ресторані. За годину, після заняття.
Добре, побачимося там.
Проходьте.
Чиє це місце?
Моє. Я перукарка.
-Нічого собі. -Ага, сідайте.
Отже, це салон краси?
Так, сідайте.
У 16 років я почала підмітати тут підлогу,
потім працювала на цьому кріслі, потім на всіх кріслах.
Працювала-працювала, а тепер
я тут власниця.
Ось чому ти завжди така гарна.
Дякую. Я вважаю, що жінки заслуговують почуватися красивими.
Краса. Що таке краса?
Хороше запитання.
Що це? Волосся, обличчя, тіло?
-Так. -Ні. Це відчуття.
Краса — це відчуття.
Ти почуваєшся красивою, коли тебе бачать, коли тебе чують.
Коли почуваєшся сильною.
Тоді ти почуваєшся красивою.
Красиво.
Отже, зараз…
влаштуймо свято краси.
Непогано.
Лоскотно.
Оце так.
Боже мій.
Як неймовірно!
Забудь про це, відчепися!
Забирайся!
Шикарна.
Антонелло?
Це Олівія. Тут хтось є?
Джо?
Що…
Ви тепер робите тематичні вечірки?
Це випускний?
Смокінг.
Ти забула це.
Бутоньєрка?
Точно.
Дякую.
Чудовий вигляд.
-Ти теж. -Дякую.
Дивися, ми стоїмо біля пуншу.
Стеж, щоб не прийшла пані Рейнольдс. Додам трохи пікантності.
Тепер, коли це законно, почуваюся не такою бунтаркою, але я вип'ю.
За найкрасивішу й найвеселішу дівчину на випускному балу.
І єдину дівчину на цьому випускному.
-Будьмо. -Будьмо.
Круто. Добре вийшло.
Ага.
Джо, це та пісня.
Дозволиш?
Дозволяю.
Так приємно з тобою танцювати.
Але ти маєш мені пообіцяти.
Не роби з мене супергероя за мої неперевершені повільні танці.
Я все одно той самий Джо.
Так.
Наче справжній випускний.
-Не треба мені тостів. Просто пийте. -Лимончело!
Ще лимончело!
-Як у тебе завтра голова болітиме. -Обов'язково пий воду.
-Воду! -Воду!
-Одна ця й шість таких. -Випий цю воду.
Випий ще. Ось і все. Ще трохи.
-Боже. -Гаразд. Отак, добре.
Гляньте на…
-Що? -У тебе справжні груди?
-Господи милостивий. -Ага.
-Так. -Справді?
-Ні. -Ні.
Ні, несправжні. Ось, помацай.
Вони наче ті желейні ведмедики.
Фальшиві груди. Я таке не люблю.
Ні.
Навіть не знаю. Після подвійної мастектомії
мені подобаються.
Боже мій.
Мені шкода.
-Ні, не треба шкодувати. -Вибач.
Не треба. Я не шкодую.
Знаєте,
вони завжди будуть зухвалими.
-Завжди. -А ти що скажеш?
-Ну, вони… -Ні.
-Що? -Я не про груди. Яка в тебе історія?
Пробачте.
У мене четверо дітей і…
Ну, вони…
Вони не розмовляють зі мною, я — з ними.
Чому?
Я сильна матір.
Я виховала їх бути сильними, як мене вчила моя мама.
Я б зробила інакше.
Я б любила їх
тепер інакше.
Я розумію.
Усе гаразд.
А в тебе є діти?
-Ні, я ніколи не була заміжня. -Вибач.
Ні, не треба. Я люблю чоловіків. Справді.
Люблю всіх чоловіків.
Але для мене ідея мати одного чоловіка на все життя,
на цілісіньке життя, здається, не знаю,
такою неможливо нудною. Розумієте?
Для мене не проблема знайти чоловіка. Проблеми із жінками.
Із жінками? Чому?
Не знаю. Мій зовнішній вигляд, поведінка.
Жінки боялися, що я вкраду в них чоловіків.
Маячня. Я б ніколи не крала чоловіка в іншої жінки.
Якби мій Джанні був живий (але це не так, Боже, благослови його душу),
ми б із тобою не були подругами.
Бачили?
Бачили, як вона посуд миє? Така сексуальна.
Анджело, я б тобі заплатила, щоб ти його забрала.
Віддала б усе, що ти захочеш.
Ти не заслужила такого ставлення. Це неправильно.
Бо вона наче теплий шмат солодкого італійського хліба.
Дякую.
А ти?
Хто був найбільшим коханням у твоєму житті? Було таке?
Так. Один раз було.
Як його звали?
Ізабелла.
Так, Ізабелла.
Що сталося?
Нічого. Нічого не сталося.
Це був гріх. Я покинула монастир.
І тоді…
Нелегко жити у світі, який не приймає те, хто ти.
Господи.
Це жахливо.
Ні. Давайте, за Ізабеллу.
-За Ізабеллу. -За Ізабеллу.
-За тебе.
-Ти на це заслужила.
Дякую вам усім.
За тебе.
І за Терезу.
Благослови тебе, люба.
А твоя сім'я, Антонелло?
Мого Джанні немає вже багато років.
Але в нас троє прекрасних дітей.
Вони живуть по всій країні.
Дев'ятеро онуків.
Як це прекрасно.
Я не дуже часто їх бачу, але…
я дуже ними пишаюся, бо в них добре склалися життя.
Тому я дуже щаслива.
І дякую за сьогоднішній день. Він був чудовим, правда ж?
-За дуже гарне життя. -Так.
-Справді.
-Так добре. -Я взагалі не хочу лягати спати.
-Розкішно! -Нічого собі!
Дякую.
Та ви тільки гляньте. Ви прекрасні.
Дякую.
-Можеш подякувати за це Джії. -Справа не в художнику, а в полотні.
Я напилася, але в мене нема похмілля, бо я пила воду.
Розумно!
ВІДЧИНЕНО
Джо, сьогодні ми нагодуємо світ.
-Так? -То є так.
ЗАЧИНЕНО
Шоу починається!
ЕНОТЕКА «МАРІЯ»
Гроза у вечір відкриття.
Привіт. Вибачте, що запізнилися. Там шалена негода.
-Боже. -А ось і вона. Наша юридична радниця.
Яка ти.
-Наче ми знову в старшій школі. -Ти б не відмовився.
-Привіт. -Привіт.
Боже, Джо, тут так красиво.
Так.
Ти молодець. Іди сюди.
Та пусте. А зараз…
На щастя, братику.
Дякую, що прийшли, друзі. Радий вас бачити.
Чудово.
Пора вечерь закінчилася?
Закінчилася?
-Ще не починалася. -Так, трохи повільно.
Як повільно?
Власне, ви перші клієнти сьогодні.
Джої, мій брат збирався прийти зі своєю сім'єю,
але, думаю, вони побоялися застрягти в негоду.
Вони з Філадельфії.
Знаєте що? Є і хороша новина. У нас двоє чудових клієнтів.
Подаруймо їм досвід, який вони не забудуть.
-Точно! -Так!
-Покажіть їм! -Проведу вас до столика.
Гаразд.
Отже, ми маємо заплатити?
Безперечно. Дякую, що прийшли.
Дами, ви перевершили самих себе.
Це найсмачніше, що я їв від…
учора.
Справді, ніколи не їла такої смачної італійської кухні.
Що ж, уже…
Уже пізно. Гадаю, час нам зачинятися,
але ви дивовижно попрацювали. Молодці.
ЗАЧИНЕНО
ПОТРІБНА РЕЦЕНЗІЯ НА РЕСТОРАН
ЯК ЖИТЕЛЬ НЬЮ-ЙОРКА… ШАНОВНІ TIME OUT…
ПРОСТО ХОТІВ НАГАДАТИ ШАНОВНІ FOOD & WINE
ВІТАЮ, ПАНЕ ДЮРАНТЕ! ЛЮБЛЮ ВАШУ ПЕРЕДАЧУ.
ВАША РЕЦЕНЗІЯ МОЖЕ ВСЕ ЗМІНИТИ
ПРИХОДЬТЕ — ДЖО СКАРАВЕЛЛА НАДІСЛАТИ
Якщо будете поряд…
ЕНОТЕКА «МАРІЯ»
Дякую, тітонько Терезо.
Дякую, що прийшли.
МИ НЕ ПРИЙМАЄМО НОВІ ЗАПИТИ
З ПОВАГОЮ ВІДМОВЛЕНО МИ ЗАЙНЯТІ — УСПІХІВ
РОЗГЛЯНУВШИ ВАШ ЗАПИТ, ЗМУШЕНІ ВІДМОВИТИ
ПОПЕРЕДЖЕННЯ
Отак. А ось і новина.
-Це вам. -Джо!
-Це ваша зарплатня. -Ресторан не заробив ні копійки.
Божевілля.
Зовсім ні.
Кожні два тижні зарплатня. Минуло два тижні.
Ви ж не безоплатно працюєте. Це ваші гроші.
Щось вигадаємо.
-Джо. -Чому ніхто не йде?
-Як тобі не соромно? -За що ви так?
Кажеш людям не ходити в мій ресторан, так?
І не лише я.
Весь район хоче, щоб він зник.
Він не тутешній
і використовує вас, дамочки, як приманку.
Використовує як приманку?
Він мене не використовує! Він мене шанує, дурню.
-Годі. -Як ти смієш?
-Антонелло! -Замовкни.
-Антонелло! Поверніться. -Відчепися.
Джо хороший.
Він нічого не забирає, а, навпаки, повертає.
Добраніч, Джо.
-На добраніч. -Добраніч.
-На добраніч, Джо.
-До зустрічі. -Усе взяли?
-Гарного вечора. -Добраніч.
-Як заняття? -Чудово.
Це добре.
Наскільки все погано?
Лишається тільки сісти й плакати.
Я зробив усе, що міг. Не зміг нікого переконати прийти.
Я телефонував критикам, писав критикам. По два рази.
Хтось із них точно подасть на мене в суд, щоб я не наближався.
Я хотів почекати й, можливо, завтра
повідомити, що я більше не можу тримати це місце.
Ні, не можна цього казати.
Стривай, якщо вони не приходять,
може, тобі варто піти до них.
Віднеси їм.
-Можливо. -Та припини.
Любчику,
врешті-решт єдине, про що ти шкодуватимеш,
будуть не твої помилки. З ними можна змиритись і жити.
Ти шкодуватимеш про моменти, якими не скористався,
і це такий момент, Джо.
ТБ — НЬЮ-ЙОРКУ, З'ЇЖ ЦЕ!
Пане Дюранте?
-Вітаю. -Ні.
Дозвольте почати з того, що дико некоректно вриватися до вас.
-Вибачте. -Ви хто?
-Перепрошую. Джо Скаравелла. -Не можна так заходити. Що коїться?
-Я не хотів. -Викличу охорону.
-Ні. Я відкриваю італійський ресторан. -Майкле!
І я найняв не професійних шеф-кухарів…
-Тейлоре? -…а італійських бабунь.
Авжеж.
Бо я хотів, щоб гості ресторану почувалися
так, як це було в дитинстві, коли для них готувала любляча людина.
-У вас готують бабці? -Так, італійські бабці.
Ясно. Ви якийсь божевільний?
Схиблений, але не бійтеся.
Я захоплююся їжею і хотів би пригостити вас, якщо можна.
-Ні, не треба. -Можна я покажу вам ці страви?
Погляньте. Це странґолапреті.
Ось. Тут є старовинні сорти томатів.
-Боже. -Шпинат.
-Рикота. -Чорт.
Розплавлене масло й шавлія. Усе просто.
Страви з різних куточків Італії, зроблені різними бабунями.
А на десерт — канолі.
Усе домашнє. Від італійських бабунь.
Добре.
Енотека «Марія».
Так, на честь моєї мами.
-Стейтен-Айленд. -Так.
Послухайте, Джо,
я роблю огляди ресторанів тут, на Мангеттені.
Ресторани з трьома, двома чи однією зіркою Мішлен тут і за кордоном.
Так, тому я тут.
Якщо можете, я б хотів, щоб ви оглянули мою енотеку в ці вихідні.
У ці вихідні…
У мене все розписано до січня.
Коли наступного разу вирішите відкрити ресторан,
плануйте краще.
Визнаю.
У мене нема крутого бізнес-плану. Ви маєте рацію.
Але я маю хороший план для ресторану.
Бо це не ресторан.
Це більше про сім'ю, про те, щоб відчути родину.
Особливо для тих, у кого вже немає сім'ї.
Бабуні, які готують, дивовижні кухарки.
Я не прошу зробити нам послугу.
Хочу, щоб ви відчули атмосферу нашого ресторану
і дали йому шанс.
Він дуже особливий.
-Візьми слухавку. -Не хвилюйся.
Відповідай.
Голосова пошта. Знову.
Сподіваюся, з Джо все добре. Він не ушкоджений.
Не впав і не поранив ногу. Може, він десь на вулиці.
Джо не поранений. Просто не потикається сюди.
Я знаю, про що ти.
І мені це не до вподоби.
Джо прийде!
Справді?
Що я казала?
Нікому не цікаві ми, наша стряпанина, наші історії.
Усім байдуже.
Ми відбраковані старі артефакти. Розумієш?
-Ось хто ми. -Жінко, кажи за себе.
-Я так не думаю. -Ми працюємо вже понад місяць.
Хто прийшов, крім друзів і родини?
Ми неважливі.
Пусте місце.
І ніхто про нас взагалі не згадає.
Гаразд. Бачиш ті двері?
Дивися, щоб не вдарили під зад, коли виходитимеш.
Бо я важлива тут!
І це для мене щось означає!
Я не відбракована, і такою не почуваюся, на відміну від тебе!
-Не починай. Досить уже. -Іди геть! Ти нам не потрібна!
Тихо! Будь ласка! Мені так за вас соромно.
Ми не боягузки. Ми не кинемо все.
Ми розумні, сильні жінки.
Ми красиві жінки з італійською кров'ю в наших душах.
Ми так багато всього пережили разом, і я не дозволю, щоб це скінчилося сваркою.
Добре сказано.
Дякую.
Добре.
-Добре. -Гаразд, Болоньє, ну ж бо.
-Привіт. Як справи? -Джо!
Привіт, Джо.
-Вітаю. -Привіт.
Що б там не було, усе буде добре.
Дякую вам за це.
Чесно кажучи, хотів би я принести кращі новини, бо ви надзвичайні.
Щиро кажу.
І ви заслуговуєте, щоб цей заклад далі працював.
Гадаю, сміливо можна сказати, що я більше за всіх хотів його злету.
Не лише заради себе, але й у пам'ять мами.
А також заради всіх вас.
Ви дуже особливі й напрочуд мені важливі.
Але…
Правда в тому, що ми більше не можемо тримати наші двері відчиненими.
Я вам дякую і перепрошую.
Ти зробив усе, що міг.
І ми дуже тобою пишаємося.
Ти добре впорався.
Джо, ми всі дуже старалися.
Мама б пишалася тобою.
Дякую.
Пишалася б.
Так.
Знаєте що? Тепер ми всі як одна родина.
І якщо це єдине, що ми отримаємо,
гадаю, ми виграли.
-Тож дякую. -Дякую.
Так.
«Сім'я, яку ти вибираєш сам».
Це про нас.
У нас проблема. На кухні так багато їжі.
Гріх викидати її, Джо.
І не будемо.
Чому б не запросити рідних, друзів, усіх знайомих
і не влаштувати неймовірну вечерю?
-Так! -Чудова ідея.
-Так, вечірку. -Я правильно почула?
-Так! -З лимончело!
-Ні! -Ні!
-Мій напарник прийшов. Радий бачити. -Радий тебе бачити. Радий бачити.
-Це Олівія. А це — мої колеги. -Віто. Радий знайомству.
-Сідайте, де хочете. -У нас тут усе по-сімейному.
-Привітайся з кузиною Таммі. Таммі! -Привіт! Рада знайомству!
-Чудовий вигляд. Радий тебе бачити. -Дякую. Тут красиво.
-Красиво. Друже, радий тебе бачити. -Вітання.
Щойно продам ресторан, віддам тобі все до копійки.
Припини. Сьогоднішній твій вечір. Усе інше не має значення.
Так. Ми тобою пишаємося.
-Покажеш, де вони сидять? З нами. -Я помираю з голоду. Ходімо.
Привіт, у тебе вийшло. Дякую, що прийшов.
-Шикарний вигляд. -Джої.
Радий бачити. Добре, що прийшли.
-Вітаю. -Вітаю.
Чув про ваше рішення.
Мені шкода.
Я теж бізнесмен, тому нікому б цього не побажав.
У СПІРІТО ЗАСН. 1932
На знак пошани. Це частина історії будівлі, тож залишили.
Красиво. Дякую.
Ну…
Це вам. Я вже піду.
Ні, сідайте. Поїжте, відкоркуйте пляшку,
а я підійду та вип'ю з вами. Сідайте й поїжте.
Багато народу зібралося, щоб відчути вашу душу. Готові?
-Так! -Вперед!
-Готові! -Добре.
Цього досить.
Забагато солі.
-Уже йду. -Виливай.
Так апетитно на вигляд. Смачно!
Ось, спробуйте це.
Гаразд.
Дуже добре. Боже мій.
Господи.
Передавайте.
-Наші бабуні пишалися б. -За наших бабунь.
За бабунь.
Перепрошую. Не могли б ви вийти на секунду?
Що ми вже зробили?
Гаразд.
Ура!
Молодці.
ДЖОЇ
ДЖОЇ, ХОТІЛА Б Я ДАТИ ТОБІ БІЛЬШЕ. З ЛЮБОВ'Ю, МАМА
КУРЯЧІ ТЕТРАЦІНІ
КРАБОВІ КОТЛЕТКИ
ЗАПІКАНКА ЗІ ШПИНАТУ
НЕДІЛЬНА ПІДЛИВКА
ПРОДАЄТЬСЯ РЕСТОРАН ПЕРЕГЛЯДИ ЗА ЗАПИСОМ
Що сталося?
Ну…
Вибачте, що відволік. Дякую, що приділили час.
Дякую.
Коли мій редактор Едвард Дюрант попросив написати огляд енотеки «Марія»,
нового італійського ресторану за адресою: Гаятт-стріт, 27, Стейтен-Айленд, Нью-Йорк,
я мусила побачити, як це — найняти бабунь
замість визнаних шеф-кухарів.
Та незабаром я виявила,
що цей старомодний ресторанчик із красивим оздобленням,
з теплим і привітним декором —
це набагато більше, ніж лише смачна їжа.
Він неначе родина.
Та це ж чудово!
-Ти це зробив. -Ми зробили.
Красиве оздоблення. Іди сюди.
Це данина культурі й історії.
Браво, Джої!
Це данина багатьом поколінням із їхніми традиціями та історіями.
Тож якщо хочете лише смачно поїсти, не йдіть в енотеку «Марія».
Але якщо шукаєте поживи не лише для шлунка,
а й для душі, тоді не йдіть — біжіть
до невеличкої родини,
де та сама людина, яка любила вас найбільше,
приготує знову.
І обов'язково замовте капузеле.
Алло?
Сейді?
Так, це Сейді.
Це мама.
-Мамо? -Так.
Привіт. Усе гаразд?
Так.
ЕНОТЕКА «МАРІЯ» — ДЕ ПАНУЄ РОДИНА
Усі були налаштовані скептично, крім мене. Я сказала, що оздоблю його, і ви гляньте.
-Прекрасне декорування. -Можна тебе на хвилинку?
Гаразд, треба поновити. Усе добре?
-Чудово. -Раднице?
-Ти все це створив. -Жартуєш? Ми створили.
Та годі. Треба найняти офіціанта, бо в мене іспити.
Знову з квітами? Візьміть вихідний. Хай засумує.
-Як справи? Усе добре? -Краще бути не може, золотце.
-Які новини, чародійко? -Я у вовняному светрі!
Вибачте за баранячу голову й очі, але люди їдять.
-У неї чудово виходить. -Я тут працюю.
Я розумію. Зараз повернуся. Піду трохи подихаю.
-Розважайся. -Ага.
Пишаюся вами.
ЕНОТЕКА «МАРІЯ»
ВІДЧИНЕНО
ЕНОТЕКА «МАРІЯ» ПРАЦЮЄ ВЖЕ ПОНАД 15 РОКІВ.
ЇЇ ДОСІ МОЖНА ЗНАЙТИ НА СТЕЙТЕН-АЙЛЕНДІ, У НЬЮ-ЙОРКУ,
ТЕПЕР ТАМ ПРАЦЮЮТЬ БАБУНІ З УСІХ КУТОЧКІВ СВІТУ.
БРУНО ДОСІ ПРИХОДИТЬ У РЕСТОРАН.
ДЖО БІЛЬШЕ НЕ ЗМУШУЄ ЙОГО ПЛАТИТИ.
ТОЖ ЩОБ ЗАМОВИТИ СТОЛИК, ТЕЛЕФОНУЙТЕ ЗАЗДАЛЕГІДЬ.
ВАС ПРИЙМУТЬ, НАЧЕ ЧЛЕНА РОДИНИ.
А ДЛЯ ТИХ, ХТО НАВАЖИТЬСЯ…
У МЕНЮ ДОСІ Є КАПУЗЕЛЕ.
ЩАСТИ ВСІМ!! ЧУДОВА ЇЖА — НАЙКРАЩА ЇЖА
БАБУСИН ДІМ
БАБУНІ
Переклад субтитрів: Ольга Ковальова
ПРИСВЯЧУЄТЬСЯ МАРҐАРЕТ І АМІЛЮ МАКСІ
БАБУНІ