OMUL CARE ŞTIA PREA MULTE
CUM A ZGUDUIT UN SINGUR PLESNET DE CIMBALE
VIAŢA UNEI FAMILII DE AMERICANI
Tati ? Sigur nu am mai fost în Africa până acum ? Îmi pare cunoscută.
Ai văzut un peisaj asemănător vara trecută, mergând la Las Vegas.
A, da, când tati a pierdut toţi banii la jocul de zaruri...
Priveşte ! O cămilă !
Da. Desigur, asta nu e încă Africa adevărată. E Marocul francez.
- E Africa de Nord. - Tot arată ca Las Vegas.
Suntem la doar 160 km nord de deşertul Sahara. Îţi dai seama ?
Nu ştiu. La şcoală i se spune "continentul întunecat",
dar aici e mai luminos ca în Indianapolis.
Stai să ajungem în Marrakech !
- Marrakech ? Sună ca o băutură. - Într-adevăr, sună.
Acoperă-ţi faţa cu mâinile ! Te omor ! Dă vălul înapoi !
- Dă vălul înapoi ! Dă-l înapoi ! - Stai puţin, care-i problema ?
- A luat vălul ! - Ce s-a întâmplat, dle ?
Copilul a luat vălul soţiei. Are gânduri rele.
Nu, dle. Pe Allah, n-a avut intenţii rele. E doar un copil.
- Nu cred. Încă are vălul ! - Ajunge.
- Du-te la locul tău. - Fiu de câine !
Nu ştiu cum să-ţi mulţumesc. Nu ştiu ce s-ar fi întâmplat.
Cu plăcere, dle. Sunt momente când toţi avem nevoie de ajutor.
Da. Dar care era problema ?
Băiatul dv i-a tras din greşeală vălul soţiei lui.
- Hank ! - Ea este soţia mea, dna McKenna.
- Încântat. Eu sunt Louis Bernard. - Vă mulţumim, dle Bernard.
- El e fiul nostru, Hank. - Bună.
- Bună. Vorbiţi limba arabilor ? - Câteva cuvinte.
De ce era furios ? A fost un accident.
Religia musulmană îngăduie puţine accidente.
- Da, îmi imaginez. - Pot să iau loc ?
- Sigur, în faţa lui Jo. - Credeam că-l cheamă Hank.
A, nu. E numele soţiei mele: J-o, fără E.
- Foarte aparte ! - Vine de la Josephine.
Îi zic aşa de atâta vreme, că nimeni n-o ştie după alt nume.
- Ba eu ştiu: mama ! - Uitasem de asta.
Legat de accident: o musulmană nu-şi scoate deloc vălul în public.
- Adică o hrănesc intravenos ? - Ce cuvânt mare pentru un băieţel !
- Păi, sunt doctor. - Vorbeşte precum unul.
Da, ştie să scrie "hemoglobină", dar are probleme cu "câine" sau "pisică".
- Unde profesaţi, doctore ? - În Indianapolis, Indiana.
- La spitalul "Bunul Samaritean". - Ce vă aduce la Marrakech ?
Am fost la un congres al medicilor în Paris şi, dacă tot eram în Europa,
am zis să văd Marocul din nou.
Tati a eliberat Africa.
Am fost postat în Casablanca,
într-un spital de campanie în timpul războiului.
- Locuiţi în Maroc, dle Bernard ? - Nu. Aţi venit direct de la Paris ?
- Am trecut prin Lisabona şi Roma. - Şi Casablanca.
- Sper să aveţi timp de vizitat.
Avem, cel mult, trei zile la dispoziţie.
Desigur, veţi sta la hotelul Mamounia sau La Menara ?
- De ce întrebaţi ? - Acolo stau turiştii cu bun-gust.
- Locuiţi în Franţa, dle Bernard ? - Câteodată.
- Mâncaţi melci ? - Când am noroc să-i găsesc.
Dacă vi se face poftă, avem o grădină plină de melci.
- Mulţumesc pentru invitaţie. - Pentru nimic.
Am încercat orice să scăpăm de ei. Nu ne-am gândit la un francez.
- Luăm un taxi împreună către hotel ? - Sunteţi amabil, dar am treabă.
- Cu ce vă ocupaţi, dle Bernard ? - Totuşi, poate mai târziu bem ceva.
Da, veniţi la apartamentul nostru.
- În cazul ăsta, eu vă invit la cină. - Nu, nu e corect.
Cunosc Marrakechul. Vă pot duce la un restaurant arab autentic, exotic.
Pentru aşa ceva am venit aici. Ce zici, Jo, de o noapte arabă ?
- Ador ideea. - Cum doriţi să ajungeţi la hotel ?
- Cu taxiul, cu birja... ? - Nu ştiu.
O trăsură ! Vreau să merg cu trăsura !
Atunci vom merge cu trăsura. Ne vedem mai târziu !
- Aştept cu nerăbdare să ne întâlnim. - La revedere.
- Hank, tu stai lângă birjar. - Ce zici de asta ?
O decapotabilă trasă de cal !
- Bernard tocmai a vorbit cu arabul. - Care arab ?
Cel cu vălul. Vorbeau ca şi cum erau buni prieteni.
Probabil se ştiau de dinainte. Asta înseamnă ceva ?
- Înseamnă că Bernard e misterios. - Mie mi s-a părut perfect normal.
- Ce ştii despre el ? - Îi ştiu numele. Am discutat cu el.
Nu ştii nimic despre acest om, dar el ştie tot despre tine.
Ştie că locuieşti la Indianapolis,
ştie la ce spital eşti doctor, ştie că ai fost la un congres la Paris,
că te-ai oprit la Roma, Lisabona şi Casablanca pentru câteva zile.
Şi ştie că ai fost medic în Africa de Nord într-un spital de campanie.
- A fost doar o simplă conversaţie. - Nu a fost o simplă conversaţie.
El punea tot felul de întrebări şi tu îi răspundeai.
- Era totuna să-i fi dat paşaportul. - Am vorbit. N-am nimic de ascuns.
- Simt că Bernard însă are. - Ştiu că Marocul e misterios,
dar acum nu o să ne pierdem cu firea, aşa-i ? A, ştiu ce ai.
Eşti supărată pentru că pe tine nu te-a întrebat nimic.
Ce să spun !
- Asta alină durerea. - Ce durere, mami ?
- E doar o expresie. - Te ocupi de birjar ?
- Numele meu e dr McKenna. - Mă ocup de tot, dle.
Sunteţi liber ? Voi lua trăsura dv.
- Vino. - Suntem supravegheaţi !
Poftim ? Fii serioasă !
Che sera, sera Ce va fi, va fi
Când eram doar un băieţel
Am întrebat-o pe mama ce voi fi
Va fi un doctor grozav.
Voi fi frumos ? Voi fi bogat ?
Iată ce mi-a spus
Che sera, sera
Ce va fi, va fi
Nu ne e dat să ştim viitorul
Che sera, sera
Ce va fi, va fi
A doua strofă:
Când eram copil la şcoală
Am întrebat-o pe învăţătoare Ce să încerc
Prinde !
Să mă fac pictor ?
Să mă fac cântăreţ ? Iată-i răspunsul înţelept
Che sera, sera
Ce va fi, va fi
Nu ne e dat să ştim viitorul
Che sera, sera
Ce va fi, va fi
Îmi permiteţi următorul dans ? Da.
Eşti divin !
- Cina pentru băiat. - Intră. Imediat după colţ.
- Soţia dv cântă extraordinar ! - E foarte bună, nu-i aşa ?
- E minunată. Păcat de întrerupere. - Şi eu cred la fel, de fiecare dată.
Totul e aranjat. Directorul a găsit o dădacă.
- Permiteţi-mi să vă torn un pahar. - Cu mare plăcere. Mulţumesc.
Aţi cântat pe scenă în America, dnă McKenna ?
Da, am cântat pe scena din America. Şi pe cele din Londra şi Paris.
- Da ? - Poate m-aţi văzut la Paris.
Ca să mergi la teatru îţi trebuie timp, care pentru mine e un lux.
- Aţi fost vreodată la Paris ? - Acolo m-am născut.
- Cu ce vă ocupaţi ? - Cumpăr şi vând.
- Ce anume ? - Ce aduce cel mai mare profit.
Aici, la Marrakech, ce cumpăraţi şi vindeţi ?
Ştiţi, aş prefera să discutăm despre spectacole.
Dacă îmi spuneţi în ce spectacole aţi fost...
Scuzaţi-mă, vă rog. Răspund eu.
- Deschid eu. - Nu, deschid eu.
Îmi cer scuze, dar caut camera dlui Montgomery.
Doresc să aflu care e camera dlui Montgomery.
- Îmi pare rău, aici nu e Montgomery. - Mă scuzaţi de deranj, domnule.
Pot da un telefon ?
- Mami ! - Da ?
- Nu pot să tai carnea. - Ţi-o tai eu.
Alo ? Daţi-mi legătura la 801313, vă rog. Mulţumesc.
Alo ? Sunt Bernard.
Trebuie să ne întâlnim cât mai curând.
În regulă.
Îmi pare nespus de rău, dar nu mai pot lua cina cu voi.
Am neglijat o chestiune importantă şi acum trebuie să mă ocup de ea.
- O putem lăsa pe altă seară ? - Sigur. Ne vom întâlni din nou.
- La revedere. - La revedere.
- Noapte bună.
- Bună seara ! - Numele meu e McKenna.
Desigur, cei de la hotel au sunat. Urmaţi-mă, vă rog.
Cred că veţi găsi acest loc confortabil.
Scumpo, hai să facem schimb de locuri.
Stai pe rochia mea.
Întotdeauna ne spălăm mâinile înainte de masă.
Mulţumesc.
Oamenii ăia se holbează la noi. Cei din spatele nostru.
- Poftiţi. - S-au holbat şi la hotel.
- Te rog, termină cu închipuirile. - Dar nu-mi închipui nimic.
Bună seara. Probabil mă consideraţi nepoliticoasă.
V-am privit insistent încă de când aţi sosit.
- Sunteţi celebra Jo Conway ? - Da, eu sunt.
Nu ţi-am spus eu ? Ştiam eu !
- Sunt Lucy Drayton, el e soţul meu. - Încântaţi.
Suntem dna şi dl dr McKenna.
Am auzit că dna McKenna a apărut la teatrul Palladium din Londra.
Sigur, acum nu prea mai mergem la spectacole. Edward e un demodat.
- Mă consolez cu discurile dv. - Recunosc că le ador.
- Nu mă dau în vânt după bebop. - Când veţi reveni la Londra ?
În scop profesional, poate niciodată.
- Nu-mi spuneţi că aţi renunţat ! - Temporar.
Cum sunt doctor, o soţie de doctor nu prea are timp...
Soţul vrea să spună că acolo unde locuim nu se fac spectacole muzicale.
Am putea trăi la New York. Am auzit că doctorii au şi acolo de lucru.
Nu m-ar deranja să lucrez la New York,
dar le-ar fi greu pacienţilor mei să vină la tratament din Indianapolis.
- Mereu spun ce nu trebuie. Scuze. - Nu face nimic.
Spuneţi-mi, dr McKenna, mereu...
Ascultaţi, ce-ar fi să ne aşezăm faţă în faţă ?
E destul de greu să întorci gâtul...
... dintre comitatele engleze. Nu e chiar o fermă, ci ceva mai mic.
Ne-a sosit mâncarea.
- Arată bine, nu ? - Arată minunat.
- Pare a fi pâine. - N-o mâncăm pe toată, nu ?
- Aşa se face ? - Rupeţi-o, ca pe aceasta.
Nu vrea să se rupă.
O să... Gata. Aşa se face ?
Da, aşa se face. Nu e uşor deloc.
Se mestecă mai uşor decât se rupe ?
- Îngraşă ? - Presupun că da.
E destul de bună.
- Fără farfurii. - Nu ?
- Să înţeleg că iau cu mâna ? - Permiteţi-mi să vă arăt.
Folosiţi doar primele două degete şi degetul mare.
- Mâna stângă stă mereu în poală. - Înţeleg.
- Pot să vă arăt ? - O ţin eu pentru dv.
Ce bine mi-ar prinde mâna asta ! Nu reuşesc să...
- Nu face nimic. - Aveţi un stil bun.
O să exersez cu o măslină.
Iubitule, e delicioasă ! Gustă din asta.
Obiceiul acesta de a mânca este religios ?
- Cred că e mai degrabă social. - Nu ştiu ce să zic.
Eu cred că, dacă avem cinci degete, ar trebui să le folosim pe toate.
- E foarte bună. - Da.
Cum spuneam, mă ocupam mulţumit de terenul meu în Buckinghamshire,
când au început să mă îngrijoreze cei de la ONU.
Edward avea influenţă în Ministerul Alimentaţiei.
Aşa că am plecat şi iată-ne aici, scăpaţi de ONU.
- Pare o muncă interesantă. - Scriu un raport despre eroziune.
Unele zone de aici seamănă cu solul arid din America:
stratul superior este subţire şi dedesubt...
- Putem avea un loc liniştit ? - Sigur, dle. Urmaţi-mă.
Ce zici de asta ? Promite că ne scoate la cină şi apoi...
De-abia l-am cunoscut. Nu poţi avea pretenţia să-şi dea viaţa peste cap.
- Ben, care-i problema ta ? - A mea ? Niciuna. Dar a ta ?
- Nu vreau să fiu insultată, atât. - Nu te insultă nimeni.
Nu-l poţi învinovăţi că a preferat o fată unor soţi babalâci ca noi.
- Nu suntem nişte soţi babalâci ! - Bine, bine.
Bine, este un bădăran. Nu-l înţeleg, dar nu-mi place că ne strică seara.
Mâine trebuie să fac cumpărături. Sper să fie timp frumos.
Nu prea frumos. Ştiu că vremea în Anglia e groaznică,
dar uneori nu realizăm ce noroc avem.
Atât de mult soare, zi după zi, nu pare natural, oarecum.
- Vreau să mă ridic. - Ben, nu !
Te cunosc. Când te aprinzi, te iei la ceartă. Dă-i pace.
Veniţi în bazar cu noi mâine ?
De fapt, Louis Bernard, comerciantul din Paris, trebuia să meargă cu noi.
- Cred că mă duc să anulez. - Stai jos ! Se răceşte mâncarea.
- Ne-ar face plăcere să mergem. - Am fi încântaţi.
Nu ştiu de ce te enervezi de la lucruri atât de minore.
Domnule !
- Acela e cuplul pe care îl cauţi ? - Da, acela e.
- Ce spune, dnă Drayton ? - Acela e un povestitor de basme.
- Nu este palpitant ? - E ca la bâlci, când eram copil.
Au de toate, mai puţin înălţarea în balon.
Râzi de balonul în ascensiune ?
- Nu. Ştii cine ne plăteşte vacanţa ? - Da. Eu !
Calculii biliari ai dnei Campbell.
Ştii poşeta cumpărată din Paris ? Amigdalele lui Bill Edward !
Mami ! Tati ! Veniţi cu noi !
Mergem să-l vedem pe vraci. Poate înveţi ceva de la el, tati.
- Nu m-aş mira. - Când începe să te obosească...
Nu m-am mai distrat aşa de bine într-un bazar !
Până acum nu m-am gândit la asta. Port apendicele lui Johnny Matthews.
Dar excursia cu barca ? Au trebuit doi băieţi, o fetiţă şi patru gemeni.
Şi urticaria dnei Morgan.
- Cum sunt acrobaţii azi ? - Minunat. Puştiul acela e grozav.
- Ne vedem mai târziu. - Da.
Drumul spre casă ne va fi asigurat de ulcerul lui Herbie Taylor.
Şi astmul Allidei Markle.
Dacă am avea patru cazuri de scabie, am putea ieşi la pensie,
sau dacă dna Yarro chiar o să aibă tripleţi, putem reamenaja toată casa.
Ce-ar spune dacă ne-ar auzi ?
De aceea am venit aici. Să putem vorbi astfel fără să fim auziţi.
Aş vrea să spun ceva fără să fim auziţi.
Eşti în locul cel mai sigur.
Când o să mai facem încă un copil ? Tu eşti doctorul, tu ai răspunsurile.
Da, dar e prima oară când aud întrebarea.
Mami, priveşte ! Vino !
Priveşte, maşini de cusut ! Arată ca o reclamă de la televizor.
- Te distrezi bine, Hank ? - Da.
Îl încântă tot ce vede.
Hank, vino înapoi !
- Stai departe de probleme. - Ce se întâmplă ?
Se pare că poliţia urmăreşte pe cineva.
Priviţi acolo !
Îndepărtaţi-vă. Daţi-vă înapoi.
Dle McKenna !
Sunt... Louis Bernard.
Un bărbat... un om de stat...
urmează să fie ucis... asasinat...
În Londra... curând, foarte curând...
Spune-le... în Londra...
Ambrose... Chappell...
- Ben, cine e ? - Bernard. Ai ceva de scris ?
- Louis Bernard ? - E mort.
Voi, cei de-acolo, îl cunoaşteţi pe omul acela ?
Nu vorbesc franceza. Le voi traduce eu.
- A zis dacă-l ştiţi pe omul acela. - Da. E Louis Bernard, fra...
Louis Bernard ?
- Cum se numesc cei doi ? - Dl şi dna McKenna.
Spuneţi-le să vină la poliţie, pentru declaraţii.
Vrea să mergeţi la poliţie să daţi o declaraţie.
- Merg la poliţie. Mă duc cu ei. - Da, sigur.
- Nu vreţi să vină şi Hank, nu ? - Dar vreau să merg !
- Mai bine îl duc la hotel. - Aţi fi atât de drăguţă ?
- Sigur că da. - Să fii cuminte, Hank.
- Aduceţi-i la poliţie. - Trebuie să plecăm.
Cine ştie când o să ne întoarcem !
De ce crezi că era îmbrăcat în arab şi era machiat ?
- Şi mai ales, de ce a fost ucis ? - Pariez că era vreun spion, ceva.
- Ce notai ? Ce ţi-a spus ? - O să-ţi spun mai târziu.
- Ce este ? - Mă simt destul de ciudat.
De ce mi-a spus tocmai mie ? Şi ce am zis ieri seară despre bietul om !
Când vorbim cu inspectorul, voi încerca să reduc din formalităţi.
- Bine. - Mă duc să mă mişc puţin.
Mă tem că interogatoriul va fi lung dacă recunoşti că-l ştiai pe Bernard.
Nu-l ştiam. Ne-am cunoscut ieri, în autobuz.
Naţia asta a francezilor este cinică. S-ar putea să nu te creadă.
- Trebuie să mă creadă. E adevărul ! - Priveşte din perspectiva lor.
Au văzut că bietul om ţi-a şoptit ceva şi apoi că ai notat ceva.
O să le arăţi ce ai scris ?
Cei doi sunt prieteni de-ai mei, familia McKenna. Eu sunt Drayton.
Ei nu vorbesc franceza şi mi-au cerut să le traduc.
Mulţumesc, dle Drayton. Nu va fi nevoie de traducător. Intraţi.
Fiţi amabil şi aşteptaţi, vă rog. S-ar putea să am întrebări pentru dv.
Paşapoartele dv, vă rog.
- Aţi sosit în Maroc acum 4 zile ? - Aşa este.
- Sunteţi doctor ? - Sunt chirurg. Şi turist american.
Motive bune să nu aveţi de-a face cu Bernard.
N-am avut de-a face.
- Aţi fost recent la Paris. - Da, la un congres al medicilor.
Aţi călătorit cu acelaşi autobuz, aţi băut cu el la hotel
şi aţi mâncat la acelaşi restaurant.
Da, dar la mese diferite.
Deci Bernard este un străin ?
L-am întâlnit prima oară în viaţa mea ieri, în autobuz.
Şi totuşi, din 5.000 de oameni şi un bazar imens,
vine la dv înainte să moară.
- Aşa procedează o cunoştinţă ? - Nu ştiu absolut nimic despre el.
Da. Nici măcar că era un agent al Deuxieme Bureau ?
- Ce e asta ? - Probabil n-aţi auzit nici de FBI.
Ar fi mai uşor pentru amândoi, dacă aţi înceta să vă prefaceţi.
Victima aflase ce trebuia să afle, de aceea a fost ucisă.
Dar v-a spus dv ceea ce descoperise. De ce ?
Pentru că avea încredere totală în dumneavoastră.
Nu doar puneţi întrebările, ci şi răspundeţi la ele.
Să vă pun eu o întrebare: dacă Bernard ar fi avut încredere în mine,
atunci n-aş dezvălui nimic din ce mi-a spus.
Chiar şi americanii consideră uneori de preferat să trădeze încrederea.
Staţi puţin, să lămurim un lucru: sunt turist, călătoresc de plăcere.
Am fost implicat în acest incident nefericit
şi am venit aici să dau o declaraţie, nu să fiu interogat de poliţie.
- Domnule, vă rog să... - Nu, lăsaţi-mă să termin !
- Dl McKenna e chemat la telefon. - Suntem ocupaţi.
Stai aşa ! A zis că sunt căutat la telefon ? O să vorbesc acum.
Iar dumneavoastră luaţi-o mai uşor !
- Doctor McKenna ? - La telefon. Cine sunteţi ?
Dacă spui un singur cuvânt din ceea ce ţi-a şoptit Bernard,
fiul tău va fi în mare pericol. Ţine minte: nu spune nimic.
Alo ?
Drayton ?
N-ai zis că soţia ta îl ducea pe Hank înapoi la hotel ?
- Aşa cred, da. - Sun-o.
Cineva m-a ameninţat legat de Hank. Sun-o, să vezi dacă e bine.
Daţi-mi hotelul Mamounia, vă rog.
Hotel Mamounia ? Îmi faceţi legătura la camera 217, vă rog ?
Da. Mulţumesc. Soţia mea nu răspunde.
Aş putea vorbi cu recepţionerul ?
Bună ziua, sunt dl Drayton, de la camera 217.
Soţia mea a ajuns la hotel în ultima oră ? Nu răspunde nimeni în cameră.
Da, mulţumesc. O clipă, vă rog.
- Care-i numărul camerei dv ? - 414.
Puteţi încerca la camera 414 ?
Bine, mulţumesc. Nu pot să cred !
- Nu s-a întors încă, nu ? - Cel puţin n-a fost văzută.
Du-te înapoi la hotel, să...
Vezi dacă poţi afla ce se întâmplă.
- Nu-i stă în fire soţiei aşa ceva ! - Termin cu poliţia şi vin imediat.
Nu-ţi face griji, probabil e vreo neînţelegere stupidă la mijloc.
Dacă aflu ceva înainte să reveniţi, o să vă sun aici.
- Vă rog să vă grăbiţi. - La revedere.
- Cine era, Ben ? - Era...
... recepţionerul de la hotel.
A aflat că suntem la poliţie. A sunat să vadă dacă ne poate ajuta.
- E foarte drăguţ din partea lui. - Aşa este.
I-am zis să sune consulatul american dacă nu sosim în 15 minute.
Trebuia să-mi fi spus de la început că doriţi să-l vedeţi pe consul.
- Da, da. Vino, Jo. - Mai trebuie o mică formalitate.
- Trebuie să semnaţi declaraţia. - Sigur, dacă nu durează prea mult.
Doar o clipă. Trimit după dactilografă.
Ben...
- Da ? - Nu-mi arăţi şi mie mesajul ?
Nu ştiu... Eu...
Nu cred că ar trebui.
Nu sunt inspectorul de poliţie, ci soţia ta, şi ar trebui să-l văd.
UN OM DE STAT VA FI ASASINAT ÎN LONDRA FOARTE CURÂND.
ZI-LE SĂ ÎNCERCE ÎN LONDRA LA AMBROSE CHAPPELL.
- De ce nu l-ai arătat poliţiei ? - N-am vrut.
- Dar Ben, viaţa unui om e... - În joc. Da, ştiu.
Doar că... Nu ştiu ce ar fi bine să fac.
- Să-l luăm pe Hank şi să plecăm. - Poate.
Gândeşte-te ce îngrozitor e pentru Hank să vadă un om ucis în faţa lui.
E un şoc oribil pentru un băieţel.
De ce nu duci biletul la consulatul american, să nu ne mai implicăm ?
Du-te şi ia cheia. Eu mă ocup de birjar.
- Cunoaşteţi o anume dnă Drayton ? - Englezoaica.
Exact. Aţi văzut-o venind de la bazar în ultima oră, cu aproximaţie ?
- Nu, dle. - Staţi puţin, e foarte important.
- Avea un băieţel cu ea, fiul meu. - Nu, dle.
- Dar pe dl Drayton ? - Dl Drayton a predat camera.
- Poftim ? - A plecat.
- E imposibil ! - Vă asigur că aşa e.
- Cel cu ochelari cu rame de baga ? - Da, dle. A predat camera.
Nu ştiu cum eşti tu, dar eu sunt frântă.
O s-o sun pe dna Drayton să-l aducă pe Hank.
- Nu suna încă, Jo. - De ce ?
Pentru că aşa ţi-am cerut !
Urmează să avem cearta lunară ?
- Sper că nu. - Atunci nu te mai purta aşa.
Am spus doar că o s-o sun pe dna Drayton.
Stai puţin. Aşteaptă un moment.
Aşteaptă puţin.
- Ia astea. O să te relaxeze. - Sunt relaxată, dar sunt obosită.
- Poate tu ar trebui să le iei. - Sunt pentru tine.
- Haide, eu sunt doctorul. Poftim. - Ben...
Jo, ştii ce se întâmplă când eşti surescitată. Fă-mi o favoare.
Acum şase luni mi-ai zis că iau prea multe pastile.
Acum şase luni nu erai martora unei crimei. Eşti agitată.
- Vorbeşti repede, te-nvârţi în cerc. - Ba nu !
Jo, îmi câştig pâinea prescriind cum şi când să se ia pastile.
Te vei simţi mai bine luându-le. De ce te opui ?
Bine, nu eşti de acord. Hai să facem o înţelegere.
Bine, facem o înţelegere. Ce se întâmplă ?
Nu ţi-am zis ceva despre Bernard, despre poliţie şi povestea cu spioni.
- Poftim preţul curiozităţii. - Ce este ?
Haide, doar aşa poţi afla.
Bine, dr McKenna. Sunt relaxată şi cu urechile ciulite.
Toată povestea asta a fost ciudată de la bun început.
Nu a fost o coincidenţă că Bernard ne-a ajutat în autobuz,
că a început o conversaţie. Ai avut dreptate.
- Ţi-am spus eu ? - Ştiu, ţi-am zis, ai avut dreptate.
- Era ciudat. - Da, ştiu asta.
- Ce voiai să-mi spui ? - A intrat în vorbă cu noi,
deoarece căuta un cuplu căsătorit suspect.
Dar noi nu arătăm suspect, nu ?
Nu. S-a înşelat. Era vorba de alt cuplu căsătorit.
- Şi a fost ucis înainte să afle ? - Ba i-a găsit.
I-a găsit în restaurantul de ieri şi de asta a fost ucis.
- Nu-mi spune că erau soţii Drayton. - Chiar ei erau, Jo.
Dacă asta e ideea ta de glumă, nu e deloc amuzantă.
- Cred că o să mă întind. - Ascultă-mă, Jo !
Ascultă-mă cu atenţie. Telefonul acela de la poliţie...
Nu era de la recepţioner, ci de la un om cu accent străin.
Mi-a zis că, dacă dezvălui un cuvânt din ce mi-a spus Bernard,
- ... Hank va păţi ceva. - Hank ? De ce el ?
- Ni l-au luat. - Dar dna Drayton l-a adus înapoi...
Dna Drayton nu s-a mai întors la hotel, şi nici Hank.
Dl Drayton a predat camera acum 40 de minute.
- Haide, Jo, stai jos. - Îmi vine să te omor, m-ai sedat !
Jo, stai jos ! Te rog !
- De ce nu mi-ai spus ? - N-am fost sigur până acum.
- Ba erai ! Erai ! - Jo, te rog !
- Dă-mi drumul ! - Stai jos.
Întinde-te, Jo, întinde-te.
- Jo, te rog ! - Doamne Dumnezeule !
- Îmi vreau băiatul ! - Jo, te rog...
Unde este, Ben ?
Te rog, iartă-mă, Jo.
Încă nicio veste despre el, Jo. Categoric, soţii Drayton au plecat.
În registrul hotelului scrie că au venit din Londra.
Drayton i-a spus recepţionerului că e profesor universitar.
Aici nu cred că putem face nimic, Jo. Nu pot anunţa poliţia.
M-am gândit să risc, dar imediat ce vor face legătura
între dispariţia lui Hank şi uciderea lui Louis Bernard,
mă vor obliga să le dezvălui ce mi-a şoptit Bernard în bazar.
Asta nu-i va fi de niciun folos lui Hank. Plecăm la Londra.
Soţii Drayton au un avion privat, aşa l-au scos pe Hank de aici.
Pot ateriza oriunde, fără probleme.
Plecăm la Londra să-l găsim.
Jo, ascultă-mă. Uite ce a zis Bernard:
"Un om de stat va fi asasinat curând în Londra."
"Spune-le să încerce în Londra la Ambrose Chappell."
Pe tipul ăsta trebuie să-l găsim.
Dacă ştie ceva, îi voi oferi toţi banii ca să-l recuperăm pe Hank.
Chappell e singura noastră speranţă. Înţelegi, Jo ?
Ne aşteaptă maşina jos, am plătit hotelul, împachetăm şi suntem gata.
Scumpo ? Nu avem mult timp.
Va trebui să te scoli şi să te pregăteşti.
Te rog, Jo ! Te rog !
Vă rog să aşteptaţi fotoreporterii. Pe aici, doamnă.
Cum de mă mai ţin minte ? Am cântat aici acum patru ani.
Eşti genul de fată care nu se uită.
Cine le-a spus că venim ? Ben, doar nu...
I-am rugat pe prietenii tăi să ne aranjeze hotelul. Nu m-am gândit.
Dr şi dna McKenna ? Sunt inspectorul Edington, de la Investigaţii Penale.
După cum stau lucrurile, nu e nevoie să treceţi pe la vamă. Pe aici.
Zâmbeşte.
Pe aici, vă rog.
- Dânşii sunt dr şi dna McKenna. - Încântat.
- Ce treabă aveţi cu noi ? - Dl Buchanan vrea să discutaţi.
- Cine e dl Buchanan ? - Divizia Specială, Scotland Yard.
- Ei sunt dr şi dna McKenna. - Încântat. Mulţumesc, Woburn.
Vă rog, luaţi loc.
Permiteţi-mi să-mi exprim regretul privind răpirea fiului dv.
- Ştiţi unde e ? - Aţi aflat ceva de el ?
Aş vrea să vă pot da veşti bune.
L-am putea găsi destul de curând, dacă vom coopera.
Bernard a fost trimis în Maroc la cererea noastră,
să cerceteze un plan de asasinare în Londra.
Un agent bun îşi riscă mereu viaţa, însă nu câştigă mereu.
Bernard v-a crezut de încredere, s-a bazat pe dv că veţi veni la noi.
Acei oameni v-au răpit fiul ca să nu spuneţi nimic.
- Am dreptate, nu-i aşa ? - Nu, l-au răpit pentru bani.
Atunci de ce nu v-aţi dus direct la consulat, în Casablanca ?
- Păi... - Dle Buchanan...
Sunteţi convinşi că fiul dv este în Londra şi că-l puteţi găsi singuri.
Nu puteţi, e imposibil. Cu ajutorul nostru, aveţi o şansă.
- O şansă foarte mare. - Dar ne-au zis să nu vorbim.
Orice îmi veţi spune va fi strict confidenţial.
- Poate e adevărat, dar... - Fiul dv este atuul acelor oameni.
Este în siguranţă, deocamdată.
Când obţin ce vor, îi dau drumul ? Ce vreţi, să stăm şi să aşteptăm ?
Nu, dnă McKenna. Dacă-l consideră pe fiul dv o bătaie de cap,
- ... mă tem că... - Nu e nevoie să ne speriaţi.
Fix asta vreau să fac, să vă sperii !
Încerc să împiedic uciderea unui om aici, în Londra.
Dacă nu-mi spuneţi tot ce ştiţi, veţi deveni complici la crimă.
- Ce putem face singuri ? - Staţi puţin.
Nu convingeţi pe cine trebuie. Louis a vorbit cu mine, nu cu soţia.
- Atunci spuneţi-mi dv. - A vorbit în franceză. N-am înţeles.
- Ben, poate i-ar putea găsi... - "Poate" nu mi-e de ajuns !
- Nici ţie n-ar trebui să-ţi fie. - Parcă nu-mi pasă de Hank !
Nu asta am vrut să spun, dar avem un plan, să ne ţinem de el !
Îmi pare rău, dle Buchanan. Am vrea să cooperăm, dar nu putem.
Şi eu am un fiu.
Nu ştiu ce aş face în locul dv. Mă scuzaţi.
Sunteţi căutată la telefon, dnă McKenna.
Dă-mi legătura pentru dna McKenna, te rog.
- Alo ? - Dna McKenna ?
- Da. - Sunt dna Drayton. Mă ţineţi minte ?
E dna Drayton. Unde e fiul nostru ? Unde îl ţineţi ?
E aici, cu mine. Să nu vă faceţi griji pentru el, nu e cazul.
- Unde-i fiul nostru, unde-l ţineţi ? - Probabil vreţi să-i vorbiţi, nu ?
Da, vă rog. Vă rog !
- Hank ! Hank ! - Un moment.
- Mami, tu eşti ? - Hank, scumpule, eşti bine ?
Îmi e puţin frică, dar sunt bine, cred.
Îmi e dor de tine, mami ! Îmi e tare dor !
Dă-mi-l. Hank ? Sunt tata.
- Mama plânge ? - Hank, ascultă-mă !
Unde eşti ? Unde eşti ?
N-am vrut s-o fac să plângă, tati, dar mi-e frică şi vreau s-o văd.
Hank, fiule, ascultă-mă. Spune-mi unde eşti. Unde eşti ?
- Welbeck, opt... - Da...
Opt şi mai ce ? Zi, Hank ! Hank !
Ben, era atât de speriat !
- Era un telefon efectuat din Londra. - Un telefon public, din West 1.
Nu am fost clar ? Să mergem, draga mea.
Poate vă veţi răzgândi.
Dacă vă răzgândiţi...
Mă găsiţi la numărul acesta.
- Totul e în regulă, dle ? - Da.
- Cheia de la cameră, domnule. - Mulţumesc. Poftiţi !
Sunt de la soţii Parnell: "Bun venit acasă, Jo !"
"Suntem nerăbdători să-ţi vedem familia, mai ales pe micul..."
"Cu drag, de la Jan şi Cindy". Drăguţ din partea lor.
Ambrose Chappell. Uite-l aici.
Strada Burdett, nr 61, Camden Town, Gulliver 6198.
- Ce îi vei spune ? - Am să-i zic că-mi ţin gura închisă
şi îi voi oferi toţi banii noştri în schimbul lui Hank.
Centrala ?
Centrala, daţi-mi legătura cu Gulliver 6198.
Jo ! Arăţi minunat !
M-a surprins telegrama voastră. Ce făceaţi în Maroc ?
- Vizitam. - Eşti exact ce are nevoie Londra.
Săptămâna asta a fost plictisitoare.
Ambrose Chappell ? Dl Ambrose Chappell ?
- Dle Conway, nu v-am văzut ! - McKenna, doctor McKenna.
- Bine aţi venit în Londra, doctore ! - Nu ştiam că soţul tău e doctor.
Inteligent, mai ales când ai probleme psihosomatice.
Jan, vrei să faci linişte ? Nici nu ştii ce înseamnă psihosomatic !
Ba da. E când mintea ta se satură de corp şi-i face ceva.
- Nu vezi că doctorul e la telefon ? - Sunt doar afaceri, nu-i nimic.
Afacerile sunt totul.
Alo ? Ambrose Chappell ?
Sunteţi dl Ambrose Chappell ? Mă numesc McKenna,
dr Benjamin McKenna.
Nu e nevoie să tăcem. Ceva de băut ?
Mă gândeam dacă mai rămâneţi la reşedinţa dv un timp.
Aş dori să vorbesc cu dv puţin. Mulţumesc, voi veni imediat.
- Vi-l prezint pe soţul meu. - Am auzit multe despre dv.
- Mă bucur să vă cunosc personal. - Ea e soţia lui Val, Helen.
Arăţi ca în pozele din cabina lui Jo. Nu te-ai schimbat deloc.
Normal că nu, probabil primeşte hormoni gratis.
Sunt Jan Peterson şi cânt aproape la fel de bine ca soţia dv.
Ea e Cindy Fontaine, din Harrisburg, Pennsylvania.
- Aţi fost acasă recent ? - Nu.
Acolo toţi mă ştiu de Elva MacDuff. Nu mi se mai potriveşte.
Unde e fiul vostru ? Vreau să văd cu cine seamănă.
Stă cu cineva, ca să avem puţin timp pentru noi.
- Cum îl cheamă ? - Hank. De fapt, Henry.
Sper că are frumuseţea ta şi inteligenţa doctorului.
- Florile sunt foarte frumoase. - O să comand băuturile.
Diseară fac cinste cu cina, în semn de bun venit.
- Aş vrea ca Jo să stea o lună. - Aş vrea, dar nu pot.
Îmi cer scuze, dar trebuie să onorez o întâlnire.
Aţi putea comanda băuturile, dle Parnell ? Revin cât mai repede.
- Vă rog să mă scuzaţi. - Ben !
- Te rog ! - Trebuie s-o fac.
- Ia-mă cu tine ! - Nu pot. N-am să dispar.
- Pentru ultima oară, ia-mă cu tine ! - Doi inşi sunt mai uşor de urmărit.
Nu vrem să fim urmăriţi. O să ies pe uşa de serviciu.
- Ambrose Chappell ? - Intraţi.
Vă caută un domn.
Bună ziua, dle. Sunt Ambrose Chappell. Cu ce vă pot ajuta ?
- Păi, eu... - Aţi putea începe cu numele dv.
Da. Sunt dr Benjamin McKenna. Eu v-am telefonat.
- Da. - Dv sunteţi Ambrose Chappell ?
Sunt Ambrose Chappell de 71 de ani. Cred că vă înţeleg problema.
- Da ? - Sigur, mereu mi se întâmplă aşa.
Vă aşteptaţi la altcineva. O clipă. Ambrose !
Cred că domnul acesta vrea să vorbească cu noi.
Tată, ce-ar fi să te duci să te odihneşti, da ?
Mersi, asta o să fac în secolele următoare. La revedere !
- Cu ce vă pot ajuta ? - Sunt dr McKenna.
- Numele ăsta vă spune ceva ? - Nu, nu cred.
- Nu aveţi idee de ce mă aflu aici ? - N-am nici cea mai mică idee.
Numele dv mi l-a dat cineva întâlnit în Marrakech.
- Da ? - Cred că îl ştiţi pe acest bărbat.
- Louis Bernard, un francez. - Louis Bernard ?
Să terminăm cu prostiile. Bernard mi-a zis să vă caut înainte să moară.
- Acest om e... mort ? - O ştiţi foarte bine.
Am o propunere de afacere, pe care nu o veţi putea refuza.
- Mai exact, la ce v-aţi gândit ? - Vreţi să vorbim aici ?
Sigur. Nu avem secrete faţă de angajaţii noştri.
Mai întâi, n-am spus şi nu voi spune un cuvânt din ce mi-a spus Bernard.
Sincer, nu mă interesează uneltirile politice.
Nu-mi pasă pe cine veţi ucide în Londra.
Nu-mi vreau decât băiatul şi voi lua avionul spre America.
Vă rog, ascultaţi-mă !
Pe cuvânt, dacă banii contează pentru dv, vă voi...
Tată, cheamă poliţia ! Domnule, să reluăm discuţia.
- Spuneaţi... - I-aţi spus să cheme poliţia ?
- Nu. - Vreţi să mă păcăliţi ?
Staţi, domnule... Nu se poate să... Daţi-mi drumul !
- Sigur nu-l ştii pe Bernard ? - Nu.
Nu ştii ce s-a întâmplat ieri în Marrakech sau unde mi-e fiul ?
- Unde este ? - William, Edgar, Davis, ajutor !
Staţi aşa ! Aşteptaţi !
Ascultaţi, e clar că am venit în locul greşit. Daţi-mi drumul !
Am făcut o greşeală. Haideţi, daţi-mi drumul !
Ţineţi-l, poliţia e pe drum !
Ţineţi-l !
A spus că oricât se aranja Flanagan, îmbrăcat chiar de la Hartnell,
nimeni nu credea că-i aristocrat. Aşa că am zis: "Ascultă, Chris."
"De ce nu desfiinţezi articolul lui William Hickey din ziar ?"
Jo !
Jo, ce-i cu imprevizibilul tău soţ ? E plecat de mai mult de o oră.
S-a dus să-l vadă pe... Church ?
Nu, îl chema Chappell.
"Chappell" nu e un nume, ci un loc !
Este Capela Ambrose ! Val, apar capelele în cartea de telefoane ?
- Haide să vedem. - Ajută-mă să o găsesc !
Capela Ambrose, strada Ambrose nr 17, West 2.
Dragii mei, trebuie să plec, îmi pare rău.
Mai beţi ceva, revin cât de repede. Explicaţi-i lui Ben când se întoarce.
Ce să-i explicăm ?
- Se petrece ceva ciudat aici... - Haideţi să-i dăm de cap.
- Mai întâi, avem un om... - Ben a dat fuga să-l vadă.
Apoi Jo a zis că era un loc şi a ieşit şi ea în fugă.
- Nu mai repeta, că fug şi eu. - Tentant ! Ai putea afla ?
O fi vreun banc american. O să-l întreb pe Danny.
- Bună din nou ! - Îmi cer scuze că a trebuit să fug.
Trebuia să rezolv ceva. O să-mi prindă bine un pahar !
- Unde este Jo ? - S-a dus la capela Ambrose.
- De acolo vin ! - Nu e unul şi acelaşi lucru.
- E o clădire, nu o persoană. - A plecat acum 20 de minute.
Poftim ? Cum adică... ? Care-i adresa ?
Mă mai uit o dată.
- Spuneţi că e o clădire ? - Da. Capela Ambrose.
Strada Ambrose, nr 17, Bayswater.
Da ? Doctore, veniţi înapoi ! Este Jo.
- Ben, ai aflat ceva ? - Nu, am umblat după cai verzi.
Trebuie să fie vorba de capelă. Am găsit-o.
E aproape de noi. Ştiu că este nebunesc, dar...
Ştiu adresa. Aşteaptă-mă acolo, vin imediat.
- Bine, ne întâlnim afară. - La revedere.
- Care era adresa ? - Strada Ambrose, nr 17, Bayswater.
Nu ştiu cum să vă mulţumesc.
Trei piese ! Nu prea te pricepi la jocul de dame.
- Mai bine te-ai duce la culcare. - Pot să termin ? Câştig.
Da, termină. Edna, asigură-te că are lapte şi biscuiţi.
Mai bine s-ar duce la culcare. Trebuie să mă duc jos.
Nu e nevoie în seara asta. Hank, o să dormi, nu ?
- Aşa cred. - Grăbeşte-te dacă vrei să termini.
Te costă ceva să fii amabilă ?
Strigă-mă când vrei să descui uşa.
- Pot să intru ? - Da.
- Aş vrea să fie mâine. - Nu e un sentiment prea ortodox.
Să nu uit: poftim, prietene.
Două bilete la concertul de la Albert Hall. Cu complimentele mele.
Loja ta e situată numai bine sau mai bine zis "strategic".
- Legat de lucrul cel mai important. - Ce este ?
Un disc cu magnifica bucată ce se va cânta în seara asta.
Muzica intră în activităţile tale mai puţin decât trasul la ţintă.
Dacă asculţi, vei auzi momentul exact când să tragi.
Ascultă cu atenţie.
Încă o dată. Fii atent la plesnetul cimbalelor.
Vezi ? Într-un astfel de moment, împuşcătura ta nu poate fi auzită.
Nu va deranja nici auditoriul. Compozitorul ar fi apreciat asta.
- Nimeni nu va şti. - Nimeni, în afară de o persoană.
Exact, dacă eşti isteţ, prietene.
- Ai întrebări legate de seara asta ? - Nu.
Iată un gând liniştitor. Va avea loc la începutul serii.
Sper să nu te superi dacă îţi spun că ai timp de o singură împuşcătură.
- De mai trebuie alta, e riscul tău. - Nu îmi asum riscuri.
Mă bucur. Sper să merite efortul de a te aduce de la Marrakech.
Distinsa ta ţintă este deja pe drum. Te aşteaptă o maşină în spate.
Pe drum, o vei lua pe dra Benson, însoţitoarea ta în lojă.
O să-ţi dea un aer respectabil. Dacă aşa ceva e posibil.
- Când mă întorc, vei avea banii ? - Nu ai încredere în mine ?
Aveţi un proverb englezesc: lupul îmbrăcat în oaie.
- O deghizare foarte înţeleaptă. - Ar fi timpul să pleci.
E nepoliticos să întârzii la un concert
şi ar fi neplăcut să trebuiască să aştepţi să se termine primul act.
- Îl conduci la maşină, te rog ? - Sigur.
Regret că trebuie să te strecori prin spate, de dragul respectabilităţii.
Uite-o, asta e !
Da. Se poate să fi nimerit exact la ţintă.
Nu se poate să te înşeli mai tare ca mine, cu Ambrose Chappell al meu.
- N-ar trebui să chemăm poliţia ? - Să ne încercăm singuri. Vino.
Ben.
Asta-i doar o altă alergare după cai verzi pe pereţi.
Hai să aşteptăm... şi să privim în jur.
Uite cine vine dinspre altar.
Subiectul predicii mele de astăzi îl reprezintă necazurile.
Viaţa celor normali, ca voi şi ca mine,
este adesea necăjită şi complicată de către dezamăgiri şi cruzimi,
pe care nu le putem controla.
În mod ciudat, chiar aceste lucruri, ce nu le avem sub control, sunt...
E numărul lui Buchanan.
Du-te afară, sună-l şi spune-i să împânzească locul cu poliţişti.
- Dar dacă mă întreabă... ? - Spune-i orice.
Acum e momentul. Sunt sigur că Hank e aici, undeva.
- Nu vreau să te las singur. - Nu ştiu cum să facem altfel.
Haide, du-te.
... bunătatea întregii omeniri.
Puţini dintre noi se opresc să cugete că necazurile ne fac mai buni.
Cred că ar trebui să ne oprim, să ne oprim chiar acum,
să facem o evaluare, să privim în vieţile noastre să vedem ce găsim.
De aceea, în loc să continuăm slujba, cred că e mai bine să mergem acasă,
să medităm, amintindu-ne ce puţine sunt lucrurile de care să ne plângem
şi ce multe cele pentru care să mulţumim.
Săptămâna viitoare voi discuta roadele meditaţiilor noastre.
Până atunci, fiţi cu toţii binecuvântaţi !
Ce surpriză plăcută, doctore !
- Unde e fiul meu, Drayton ? - Este sus.
Ai venit la timp să-mi ajuţi soţia să-i dea de mâncare.
Se pare că lui Hank nu-i prea place mâncarea englezească.
Ce vrei ? Îţi dau bani, nu divulg nimic. Îmi vreau doar fiul.
Dar soţia ta ? A ieşit doar ca să ia o gură de aer curat ?
Spune-mi ce vrei. O să fac orice !
Bine, bine. O să-ţi vezi băiatul. Toate la timpul lor.
Hank ! Hank McKenna !
Tati ? Tati ! Sunt aici !
Soţul meu e înăuntru, urmărindu-i.
M-a trimis să vă sun să faceţi ceva înainte să scape.
Mă tem că nu-i chiar atât de uşor.
Dle Woburn, soţul meu e în capela aia, aşteptându-mă cu ajutoare...
Pot vorbi cu dl Buchanan ? Mi-a spus să-l sun la nevoie şi acum am nevoie.
Îmi pare rău, dar nu-l pot contacta acum.
E la o serată diplomatică importantă la Albert Hall.
- Atunci sunaţi-l acolo, vă rog ! - E pe drum. Nu ştiu cum...
E o chestiune de minute, nu de zile. Trebuie să trimiteţi poliţia imediat.
- Dacă nu, mă duc la Albert Hall ! - Nu va fi nevoie.
Voi pune capela sub observaţie imediat.
O maşină a poliţiei va fi acolo.
Spuneţi-i soţului să iasă din capelă şi să lase poliţia să se ocupe.
Woburn, Divizia Specială. O clipă. Trebuie să închid.
Credeţi-mă, mă voi ocupa de cazul dumneavoastră.
- Nu e nimeni înăuntru ! - Sunteţi dna McKenna ?
Da. Ceva nu-i în regulă. Locul era plin acum câteva minute. Acum e gol.
Vom supraveghea zona până la sosirea Scotland Yardului.
Dar soţul meu e înăuntru ! Erau 30 sau 40 de oameni...
- Când se întâmpla asta ? - În urmă cu cinci minute cel mult.
- Să aruncăm o privire. - Am încercat uşa, e încuiată.
- Va trebui să o forţăm. - Nu putem intra cu forţa.
- Trebuie mandat de percheziţie. - Nu-l putem obţine ?
Durează. O să aruncăm o privire în jur, da ?
- Matthews, du-te în cealaltă parte. - Da.
- Nu e nimeni acolo. - Sigur era plin de lume adineauri ?
Bineînţeles, doar am fost acolo, am stat lângă soţul meu.
El m-a trimis să sun la Scotland Yard.
Mă tem că-i prea complicat să vă explic de ce.
Vom rămâne pe poziţie, aşteptând echipajul de la Scotland Yard.
- Aparent, nu e nimeni aici. - Prezentaţi-vă înapoi.
Am înţeles. În regulă, dle. Walden, rămâi aici până soseşte Yardul.
- Doar nu plecaţi ! - Avem ordine. Vă lăsăm undeva ?
- Da. Duceţi-mă la Albert Hall. - E puţin cam departe.
- Vă lăsăm la o staţie de taxiuri ? - Da.
Aşteptaţi aici.
- Au sosit. - Aşteaptă să eliberez bucătăria.
Toată lumea afară, haideţi ! Treceţi pe coridor cinci minute !
Faceţi cum vă spune, haideţi ! Nu durează decât un minut.
Haideţi, toată lumea afară !
În regulă, pe aici.
Mereu e câte ceva ciudat la ambasada asta.
- Aduc oameni aici în secret. - Aş merge oricând la cea a Elveţiei.
Acolo găseşti neutralitate.
- Pot să vorbesc cu directorul ? - Directorul e de serviciu pe hol.
- La fel şi asistentul lui. - Trebuie să le vorbesc. Unde sunt ?
Acolo, undeva.
Aveţi un fiu foarte drăguţ, doamnă. Siguranţa lui va depinde de dv.
Unde este ? Unde este ?
- Acela e prim-ministrul ? - Nu, acela e ambasadorul.
Prim-ministrul este acela chel.
- Biletul dv, doamnă ? - Îmi cer scuze, caut pe cineva.
Urma să îl ucidă şi am realizat...
- Deci nu l-a ucis ? - Graţie soţiei dv, doar l-a zgâriat.
Iată-i ! Vă rog, urmaţi-mă, ca prim-ministrul să vă poată mulţumi.
Sunt sigur că îi va face plăcere. Nu durează mult. Să nu aveţi emoţii.
- Dle prim-ministru, ea e doamna ! - Vă voi fi mereu îndatorat.
Acesta este soţul ei.
Sper că vă pot vizita mâine, să-mi exprim recunoştinţa.
- Nu a fost... - Dar a fost, doamnă ! A fost !
Vă rog să ne scuzaţi.
Scuzaţi-mă, trebuie să plec.
Cred că dl Buchanan ar vrea să vorbească cu voi.
- Unde-i fiul nostru ? Unde-i Hank ? - Putem vorbi în camera aceasta.
- Deci ştiaţi locul şi momentul ! - Nu fiţi nerod !
Ce coincidenţă că sunteţi aici.
Întrebaţi-vă asistentul, el ne-a spus unde sunteţi.
- Poftim ? - Avem nevoie de ajutorul dv.
Am interogat-o pe femeie.
A zis că întâmplător biletul cumpărat avea loc în loja cu cel ce a tras.
Dacă ştie ceva, atunci nu vorbeşte.
- Voi vorbi cu ea mai târziu. - Bine.
Vă rog, spuneţi-mi absolut totul. Încă mai e loc pentru speranţă.
Excelenţa sa vă primeşte.
Presupun că asta-i tot. Bine.
Scuzaţi-mă, domnule. Am multe să vă explic.
S-a întâmplat ceva foarte neobişnuit.
Am nevoie de bani să plătesc asasinul.
N-ar fi de prisos, luând în considerare... că e mort ?
Nu a nimerit aşa de bine cum m-ai lăsat să cred.
Ţinta a avut doar o zgârietură la braţ. Mai mult decât inutil.
Amicul tău francez s-a speriat şi s-a prăbuşit pe podeaua sălii.
Nu văd ce vină am eu în asta. Mi-a fost recomandat din Marrakech.
Mă bucur că problema nu te afectează aşa tare.
Eu voi ţine o recepţie aici în seara asta.
Va trebui să-l întâmpin pe prim-ministru ca invitat de onoare,
când speram şi mă aşteptam să-i fie imposibil să ia parte la ea.
- Fără îndoială, asta te amuză. - Nu ştiu ce să spun...
Nu. Dar eu ştiu.
Ai stricat totul de la început, luând copilul acela din Marrakech.
Nu ştii că americanilor nu le place să li se fure copiii ?
Cum puteam să mă asigur că McKenna va tăcea ?
Şi, colac peste pupăză, te sperii
şi vii aici să te ascunzi, luând sărmanul copil cu tine.
Nu vezi în ce ai transformat ambasada asta ?
Nu m-am gândit. Am zis doar...
Cum ai de gând să scoţi copilul de aici ?
Nu va fi dificil. Maşina...
Cu poliţişti în civil postaţi peste tot în jurul clădirii ?
Intelectualitatea engleză ne va duce de râpă.
- Găsesc eu ceva. Dă-mi doar timp. - Timp ?
Vreau să fie înlăturat copilul din această ambasadă,
înlăturat astfel încât să nu mai poată spune vreodată
- ... unde a fost în seara asta. - Nu !
- Mă voi ocupa de asta. - Drayton.
Sper că de data asta totul va merge strună.
Ar fi o nenorocire pentru tine să... Da, intră !
Excelenţă, prinţesa trebuie să sosească în orice moment.
Ne-am recunoscut reciproc, a vrut să fugă, a sărit şi asta a fost tot.
Să încerce să lichideze chiar pe unul de-ai lor !
Aş vrea să se ţină de obiceiul lor şi s-o facă în propria lor ţară.
Da ?
Buchanan la telefon.
Bine, mulţumesc.
- Soţii Drayton sunt la ambasadă. - De unde ştiţi ?
Avem metodele noastre de a afla, din interior.
- Înseamnă că fiul nostru e cu ei ! - Poate, dar nu putem face nimic.
- Cum adică ? - Ambasadele au autonomie.
- Adică ? - Ambasada se află pe pământ străin.
Ca să poată răpi copii şi să scape ? Ce mai e şi asta ?
Ministerul de Externe ar putea da o dispoziţie ambasadorului.
Nu e vina mea pentru complicaţiile dreptului internaţional.
Dacă am avea... nişte dovezi concludente că fiul dv este acolo !
Care-i numărul ambasadei ? Îl aveţi ?
- Ce ai în minte ? - O să încerc ceva.
- Grosvenor 0144. - Daţi-mi Grosvenor 0144, vă rog.
Tipul împuşcat e prim-ministru, nu ?
Alo ? Aş dori să vorbesc cu prim-ministrul, vă rog.
Spuneţi-i că doamna care i-a salvat viaţa vrea să-i vorbească.
- Ben, ce îi spun ? - Voia să ne facă o vizită.
Spune-i că vrei să vii la ambasadă în seara asta, întrucât mâine plecăm.
Alo ? Poftim.
- Alo ? - Scumpa mea doamnă, ce surpriză !
Cu mare, mare plăcere !
I-ar face plăcere şi ambasadorului. Prietenii mei sunt şi ai lui.
A zis că putem veni.
- Dacă îţi cer să cânţi, e perfect. - Dacă nu-mi cer ?
La ce petrecere nu ţi s-a cerut ? Tu trebuie să le distragi atenţia.
- Bună seara. Dr şi dna McKenna. - Mă bucur să vă văd.
Dl prim-ministru vă aşteaptă. Poftiţi pe aici, vă rog !
- Bună seara, doamnă ! - Bună seara !
Ea este fermecătoarea doamnă care mi-a salvat viaţa la concert.
Doamnă, aţi salvat viaţa unicului om de neînlocuit în ţara noastră.
Am auzit că sunteţi celebra Jo Conway.
Da, sunt Jo Conway.
- Poate aţi putea... - Soţia mea ar fi încântată să cânte.
- A trecut ceva timp... - Vă rog din toată inima.
O coda liniştită, să încheie o seară dramatică.
Sunt foarte flatată.
Stanis, aduci nişte scaune ? Grăbeşte-te, te rog.
Doamnelor şi domnilor, Jo Conway ne va cânta câteva piese.
Dragă, te ocupi ca prim-ministrul să aibă un loc bun ?
Sunteţi amabilă să mergeţi la pian ?
- Doriţi să luaţi loc, dle ? - Nu. Voi sta aici în picioare.
Când eram doar o fetiţă Am întrebat-o pe mama ce voi fi
Voi fi frumoasă, voi fi bogată ?
Iată ce mi-a spus
Che sera, sera
Ce va fi, va fi
Nu ne e dat să ştim viitorul
Che sera, sera
Ce va fi, va fi
Când eram copil la şcoală
Am întrebat-o pe învăţătoare Ce să încerc
Să mă fac pictoriţă ? Să mă fac cântăreaţă ?
Iată-i răspunsul înţelept
Che sera, sera
Ce va fi, va fi
Nu ne e dat să ştim viitorul
Che sera, sera
Când am crescut şi m-am îndrăgostit
Mi-am întrebat iubitul Ce ne aşteaptă
Va străluci curcubeul zi de zi
Iată ce mi-a spus iubitul meu
Che sera, sera
Ce va fi, va fi
E vocea mamei ! Cea care cântă e mama !
Poftim ?
Eşti sigur, Hank ?
- Eşti absolut sigur ? - Ea e, ştiu sigur !
Ce face aici ?
Hank, ştii să fluieri cântecul ăsta ?
Cred că da.
Atunci dă-i drumul, fluieră-l ! Fluieră-l cât de tare poţi !
... ce ne aşteaptă
Va străluci curcubeul zi de zi
Iată ce a spus iubitul meu
Ce va fi, va fi
Nu ne e dat să ştim viitorul Che sera, sera
Ce va fi, va fi
Acum am şi eu copii
Îşi întreabă mama "Ce voi fi ?"
"Voi fi frumos ? Voi fi bogat ?"
Eu le spun cu tandreţe
Che sera, sera
Ce va fi, va fi
Nu ne e dat să ştim viitorul
Che sera, sera
Ce va fi, va fi
Aşteptaţi în camera corespondenţei, să cobor cu copilul.
Daţi-mi cam cinci minute.
Nu !
Tati !
Ia băiatul ! Du-te, repede ! Grăbeşte-te !
- Vino, fiule. - Duceţi-vă !
Doar o clipă, vă rog. Nu-l atinge !
Nu cred că o să tragi aici, cu toată lumea de jos şi poliţia de afară.
Nici tu nu eşti într-o situaţie foarte fericită, să ştii.
- Trebuie să-i dai drumul băiatului ! - Exact la asta mă gândesc.
Sunt sigur că vei fi raţional şi mă vei ajuta să ies de aici.
- Nu-mi cere mie ajutor, ticălosule. - Nu vrei ca tati să fie rănit, nu ?
Acum coborâm împreună, degajaţi, ca trei prieteni vechi.
Apoi vom face o scurtă plimbare până la prima staţie de taxiuri.
Şi sper că nu vor fi scene emoţionale în timp ce coborâm.
Fă cum spune, Hank !
Nu, în cealaltă parte.
- Pornim ? - Ia-o pe coridor, fiule.
Nu spune nimic.
Haide, Hank.
Ne cerem scuze că am lipsit atât. A trebuit să ne ducem după Hank.
PERSONAJELE ŞI EVENIMENTELE DESCRISE AICI SUNT FICTIVE.
ORICE ASEMĂNĂRE CU PERSOANE ÎN VIAŢĂ SAU DECEDATE
ESTE O PURĂ COINCIDENŢĂ.
RETAIL SUBTITLE OCR'd by flawless_ocr
Romanian