БАБУНІ
НА ОСНОВІ РЕАЛЬНИХ ПОДІЙ
БРУКЛІН, 40 РОКІВ ТОМУ
ЗАЧИНЕНО
ВІДЧИНЕНО
ЗАЧИНЕНО
Добридень. Так. Вам два тістечка. Хвилинку. Ось, будь ласка. Хто наступний?
Скуштуйте зеполе. Ну що ви? Що ви? Я щойно дістав з печі.
Я зараз повернуся. О, Джої, по що сьогодні бабуня прислала, га?
Будь ласка, дві хлібини і десяток зеполе.
Зеполе гарячі, свіженькі. Зараз покладемо, мій друже.
Не пустуй. І молись на вервиці.
І ще, Джої, не з'їж усі дорогою додому.
-Це Марія Луїза. -Бий, бий!
Гарне авто, містере Романо. Це класика.
Дякую, Джо.
Привіт, Джо.
Привіт, Бруно.
Бруно. Цятку пропустив. Так, дотри.
Привіт, малий.
Яке гарне хлоп'я.
Мамо, я приніс хліб.
Молодець, Джої.
Зеполе.
Джої!
Нема зеполе.
Геть з кухні.
Джої, хочеш подивитися, як бабуня готує підливу?
Понюхай.
А як ти знаєш, скільки треба?
Відчуваєш серцем. І вкладаєш серце.
Скуштуй.
Неперевершено.
Ні. Це ти неперевершений.
Це означає: «Люди не старіють за столом».
Передайте будь ласка, лазанью.
Обережно, несу гаряче!
Куди? Це не для тебе.
Мм.
Мамо.
Мм.
-О! Роберто! Моя люба! -Чао, чао, Роберто.
-Ааа! -Ааа!
Фотографія!
Ставайте ближче. Чудово. Гарно усміхніться.
Теммі…
А, щиро співчуваю, Джої. У твоєї матері було золоте серце.
Я приготувала тобі пасту зі свіжою рикотою і шпинатом. Потім з'їси.
Дякую.
За твою маму. Марію. Вона була, як моя мати. Завжди мила.
Так. Салуте.
Салуте.
Мм.
Як жити далі, я не розумію, не уявляю, Бруно, не знаю.
-Покладись на час. -Так.
З часом відпустить.
Моя на мене що, сердито зиркнула?
Так. Схоже на те.
-А ось і Стелла. -Джо, я приготувала скунджилі.
-Я казав, він равликів не їсть. -Можеш помовчати? Розбазікався. Біль
-треба пережити. Іншого способу немає. -Мгм. Мгм.
Там вісімнадцять зубчиків часнику.
-Дякую. -Я цього тижня ще зайду, гаразд?
Так.
Я дуже хочу, аби ти усе з'їв.
-Твоя коронна касата. Бруно. Скуштуй. -Гм.
Мм. Смакота.
Преґо.
Моя мама дуже тебе любила, Джиє.
Так, двадцять шість років, із клієнтки вона стала мені подругою.
І я хочу подякувати тобі за все. І за перуку, яку ти їй зробила.
Так, усі заслуговують на гідність, особливо в кінці.
У разі чого, ти ж знаєш, завжди рада допомогти.
Так.
Гаразд.
-Постав у холодильник. -Так.
У неділю, вечеря.
Це не запитання.
-Так. -Гаразд.
Гаразд.
О боже. Яка ж вона розкішна, Бруно.
Завдяки тобі.
-Облиш. Це моя улюблениця. -Мадонно, ви так говорите про цю
залізяку, ти якби міг, одружився б із нею.
Гаразд, гаразд. Усе, сідай. Але так, я б одружився.
Я все чула.
Боже, скільки ж з нею спогадів.
Пам'ятаєш батька з його ковпаками?
Хріново без батьків.
Так.
Завтра наберу.
Так.
Бувай.
Мі дісґуста! Де орегано? Не називай це італійською стравою!
Роберто, прошу. О. Заспокойся, заспокойся. Годі, Роберто. Заспокойся.
-Заспокойся. -Джо!
-Ця знову накинулася на мене. -Заспокойся, Роберто, заспокойся.
Він називає це спагеті з фрикадельками. А це якась нарізка й кетчуп.
Гей! Це якісний продукт. Бачиш?
-Гей! Що ти робиш? -Геть звідси! Кажу, іди геть!
Іль д'яволо, іль д'яволо! Він хоче моєї смерті!
Хочу не те слово.
Вітання родині. Радий бачити.
І я радий, Джо.
-О, я знаю, що ти скажеш. -Не ображати шеф-кухаря?
-О. Не ображати, не ображати шефа? -Так.
Поліція вже їде, тому що ти напала на людину.
-Джо. -«Я напала»,
хай-но в мене ногу відпустить, я йому покажу напад.
Як дам копняка під сраку.
Гм!
До речі, я приніс тобі дещо.
Що?
Ось, віддаю це тобі, як вона й хотіла.
Я не змогла, Джої, я…
мені шкода. Та я не змогла змусити
себе піти на похорон.
Я знаю. Так, усе гаразд. Усе гаразд.
Шістдесят років вона була моєю найкращою подругою.
Так, а ти — її.
І от як можна попрощатися з кимось… після стількох років, це просто неможливо.
Вона знала, як я люблю цю брошку.
Допоможу приміряти.
Буде гарно.
Зараз, отак.
Здається, гарно. Мм?
О, стривай-стривай.
Ось, мало не забула.
Це лист від твоєї мами.
ДЛЯ ДЖОЇ
Дякую за це.
Ти відчуєш, як будеш готовий. Тоді й прочитаєш.
Дякую.
Люди не старіють за столом.
О, хто до нас іде! Легенда повертається!
Тут з першого погляду зрозуміло, що проблема в акумуляторі. Можна полагодити
до обіду, так? Чи ви хочете доконати автобус, як ви вмієте? Що?
Та чого ти. Що відбувається?
Пробий, що прийшов. Бос уже рве і мече.
Е… радий чути, що нічого не змінилося.
А що це? Пахне смачно.
А, приніс вам дещо сьогодні на обід. Це, ее, польпете моєї бабуні, намагався
приготувати як у неї. Тримай, дякую вам, що були на похороні, я дуже ціную це.
Так.
Незалежно від віку, найстрашніше в житті — це втратити маму.
А, містере Макклейн. Доброго ранку. Радий бачити.
Джо! І я радий. Ти взяв стільки відгулів, я думав, вже й не повернешся.
Ні, ні, такого ніколи не буде. Радий бути з вами. І, еем, дуже дякую вам за, ее… за
підтримку, за той кошик з фруктами, мандаринами і ще чимось. Дуже вам дякую.
Мм. Будь ласка.
Так. Будь ласка. Торік у мене помер кіт, тож я розумію, як це — когось втратити.
А кошик то таке.
Не знав. Щирі співчуття щодо кота.
Час працювати.
Гаразд.
-Так. -Ще раз дякую.
Джо, я ж не мала на увазі, щоб ти нам приготував вечерю.
О, припини. Я дуже радий, що ви прийшли. Отже. Домашня паста за рецептом бабуні. Зі
свинячою щоковиною, сиром пекоріно, а також достиглими на кущі помідорами
Сан-Марцано в соусі помодоро.
Ого, я вражений.
-Давно ми вдарилися в кулінарію? -Не знаю. Але останнім часом згадую страви
мами і бабуні, які збереглися в пам'яті, і просто готую їх по черзі. Деякі вже
вдаються майже як у них, окрім недільної підливи бабуні — так хочу навчитися її
готувати, як вона, але… Буон апетіто.
-Усе хочеться з'їсти. Смачного. -Салуте.
Ее… але… Джо, перш ніж їсти, є дещо, про що і Бруно, і я… хотіли б поговорити.
Хвилюється за тебе. Я чую це пів сотні разів на день.
Так, після смерті твоєї матері я хвилююся за твоє майбутнє.
Ти так довго піклувався про неї, і це, звісно, чудово,
проте зараз час подумати про себе.
Як подумати про себе? Я…
-Може, ти йому поясниш? -Гаразд, добре. Ми вже не
діти, так? Потрібен план.
Використай материні гроші.
Навіть говорити про це не хочу? Ті гроші є, тому що її нема, і я не… не хочу
проводити наш вечір за розмовами про фінанси.
Розумію… Але, Джо, так ти вшануєш її, витрать гроші. Знайди щось, що зробить
тебе щасливим… або нагадуватиме про неї.
Або хоч сплати борги. Двісті тисяч доларів — велика сума.
-Гаразд. -Або, не знаю, може… може, купи новий
одяг чи… чи, ее, якісь меблі. Замість отого крісла. Мадонно, воно
стояло в Бруно ще до нашого весілля.
Гарне крісло. Що з ним не так? Крісло як крісло.
Класне крісло. Ідеальне для перегляду матчів «Янкіз». У формі
бейсбольної рукавички. Коринфська шкіра.
Гаразд, гаразд. Може… Я не знаю. Може, хобі. Моя подруга почала ходити на
фламенко. І вона просто в захваті.
О, відчепися ти з тим фламенко. Яке фламенко, він не танцюрист. А може, на
волейбол? Ти ж любиш волейбол.
Та наче. Я й сам не знаю. Я… Тобто грати у волейбол?
Слухай, байдуже що, але ти маєш спробувати щось нове. Бо якщо постійно
робити одне і те саме, то нічого не зміниться. Так і сидітимеш у тому кріслі у
свої шістдесят. Капіш?
Капіш.
Ти вибач, що пиляю. Я хвилююся, бо люблю тебе.
-Я знаю. І я теж тебе люблю. Дякую. -Так.
Гаразд.
Я теж тебе люблю. А ще я дуже голодний. Тож… гайда їсти. Поки свиняча щоковина не
-захолола. -Не дочекаюсь, коли ви скуштуєте.
Вітаю.
-Мм… Дивись… Оцей ідеальний. -Так.
Беліссімо.
Мм.
Мм… І цей такий красень.
Так.
Уявляєте, моя бабуня робила те саме, коли вибирала…
Звісно, тому що помідор у страві — це її серце. І без серця не буде нічого.
Це точно.
-Гаразд, мені, будь ласка, три оці. Так. -Три. Як забажаєш.
Ґраці.
Преґо.
Ось, Антонелло, купила квіти.
-О, добре, вони пречудові. -Олівіє?
Так.
Джо?
-Господи. Ти взагалі не змінилася. -Що?
-О, облиш. Не вигадуй. -Ні, я серйозно.
Років тридцять минуло. О, прошу. Але дякую, дякую.
Ні, присягаюся, ти взагалі не змінилася, маєш чудовий вигляд.
Ти з ним знайома?
О, вибач, так. Еем. Джо, це моя сусідка Антонелла.
Вітаю.
Я вчилася з Джо у школі до переїзду на Стейтен-Айленд.
Так. І я, до речі, ее, йшов, ее, з Олівією на випускний.
Так.
Так. Випускний.
Гм.
Ее…
Аа…
Так, еем, радий знайомству, Антонелло.
Навзаєм, і я рада, дякую.
Але ж ти живеш не на острові?
О, ні, ні, ні, ні, ні. Ні,
у дитинстві мама з бабуcею брали мене з собою
сюди на ринок, тож… Я не міг повірити, що він досі тут є.
Так, бо, бо… справжні цінності поза часом.
Вона юристка.
О ні, неправда.
-Юристка? -Насправді ще ні. Я пішла… я пішла
навчатися. Перший рік програми підготовки юристів у Сент-Джонсі.
Сент-Джонс, я вражений.
А.
Так.
-Ніколи не пізно з нуля все почати. -Так.
Добре, вибач, будь ласка, нам треба бігти.
Звісно. Радий зустрічі. Бувай. Антонелло, радий знайомству.
Так. Дякую. Бувай, Джо.
Дякую. І я була рада.
-Дякую, Еле. -Мгм.
-Отже, хто це? -Це коротка і довга історія.
Коротка і довга історія. Дуже оригінально. Запам'ятаємо.
Гаразд.
Та ти що. Олівія зі школи? Досі сексі?
Сексі і заміжня.
Хто досі сексі?
Ее, я побіг.
У СПІРІТО
ПРОДАЄТЬСЯ РЕСТОРАН
Так… Що це ми влаштували? Шоу для сусідів?
Що? Це для рівної засмаги.
Слухайте, я хочу вам дещо сказати… Я їздив на, ее,
Стейтен-Айленд цього тижня і знайшов ресторан.
Ти їздив на Стейтен-Айленд їсти?
Та в нас тут теж є гарні ресторани.
Так, але я кажу про трохи інший ресторан… Про ресторан, щоб придбати… Як?
Щоб придбати?
Так.
-Що, на… на Стейтен-Айленді? Що? -Так.
Про що ти говориш? Як ти можеш купити ресторан?
За гроші, які мені лишила мама.
Ти в адекваті?
Та не знаю. Може, не зовсім. Але слухайте,
я хочу відкрити італійський ресторан і назвати його «Енотека "Марія"».
Назвати на честь моєї мами.
Ти й гадки не маєш, як відкрити ресторан.
А що треба знати, щоб відкрити ресторан? Готуєш страви, люди їх їдять,
усі задоволені. Самі ж казали захопитись чимось.
Наприклад, купити нові меблі, знайти дівчину.
Так, або виплатити кредит, але не починати бізнес, у якому не тямиш.
Друзі, я не молодшаю, знаєте? Тож в мене не так багато часу. На все.
Але я цього хочу… Не можу пояснити, просто хочу і все.
Слухай,
я не можу спокійно дозволити тобі витратити мамині гроші на ресторан
на Стейтен-Айленді.
Здається, ти не розумієш. Я вже купив.
Друзі, знайте, я хочу, щоб ви побачили це місце,
воно дивовижне, кажу вам. Заходьте.
Зацініть. Який тут бар. Погодьтеся, що гарний.
А яка підлога. Як шахова дошка, і вона автентична.
І я не граю,
я дійсно в захваті. Так, напевно, прибрати. Вони тут зайві.
-За скільки ти купив це місце? -Сто сімдесят п'ять тисяч — перший
внесок. Я, звісно, оформив іпотеку.
Чорт, та ти божевільний.
Я не звільнятимуся з транспортного управління.
Робота дасть змогу сплачувати рахунки.
І я матиму фінансову подушку на п'ять місяців —
до того часу як не продам першу страву.
О! О боже!
Гаразд, друзі, прошу вас, будь ласка, вислухайте. І не будьте упередженими.
Бо в мене є лише ви двоє і нікого, окрім вас, розумієте?
Пройдіться зі мною і вислухайте моє бачення. Це ж нескладно?
Отже. Погляньте на цю цегляну стіну, та сьогодні ж люди за таку
готові вбити когось. У глибині зали лишилася телефонна будка,
це таке ретро. А ця стеля вкрита бляхою. Вщипніть мене. Це не сон?
Як я все бачу: усі стіни треба знести, можливо, зробити арку.
Тут буде фантастична відкрита кухня. Я дуже хочу,
щоб атмосфера в цьому місці відчувалася більше як домашня, ніж як ресторанна.
Так, отже, дозволь уточнити одне питання: ти хочеш відкрити ресторан із
п'ятьма стравами, які ти типу вмієш готувати?
Ні, з однією чи двома стравами. Та знаєте, що я зрозумів? Зараз поясню. Я
намагався згадати рецепти мами і бабуні, а тоді запитав себе: а навіщо? Чому я так
хочу їх згадати? І тоді до мене дійшло, знаєте, що їжа — це любов.
І поки зі мною будуть їхні страви, зі мною будуть і вони.
Я дійсно хочу, щоб у цьому ресторані можна було
не просто поїсти. Я дуже хочу, щоб тут виникало відчуття, ніби ти вдома.
Добре, Джо, але ж мами і бабуні… вже немає.
Кого ти збираєшся запросити готувати, як вони?
Як кого? Знайду справжніх італійських бабунь,
ось кого. Вони готуватимуть традиційні в їхніх
родинах страви, і люди полюблять їх.
Я в захваті.
Що? Чесно. Зі справжніми бабусями. Джо, це просто геніальна ідея.
А, дякую.
Хто ж відмовиться від бабусиної кухні?
Гаразд, я теж, я теж… теж бачу в цьому певний сенс.
Ну визнай, ідея класна. І вона тобі подобається.
Ні, не подобається.
А якщо не подобається, тоді у тебе в грудях замість серця крижана каменюка.
Так, Бруно… У тебе в грудях каменюка?
Джо, тут роботи на місяці. Ясно? Це і-і стіни,
і підлога, і кахлі,
і електрика. Я вже не кажу про сантехніку і протипожежну систему, так?
Кого ти знайдеш для цієї роботи? Що? Хочеш найняти бабусь і для цього?
Ні, бо мені дуже пощастило, тому що мій найкращий друг, так сталося, ще й
-підрядчик. Тож я щасливчик. -О ні. Ні, ні.
Так.
-Саме так. -Ні. Ні! Ні, ні, ні. Ні!
Не подумай, що я тобі нагадую, бо я б ніколи про це не згадував,
але пам'ятаєш, скільки разів я лагодив авто твого
батька і нічого за це не просив?
-Це ти «не нагадуєш»? -Це просто щоб ти зрозумів. Ти мій
найкращий друг. Я автомайстер, а в тебе зламалося авто.
На автівки не потрібні дозволи. У вас немає будівельних,
профспілкових норм. Слухай, ти чиниш імпульсивно.
-Потрібні кухарі, меню, маркетинговий план.
Дозвіл на експлуатацію будівлі. Треба пройти безліч перевірок.
Тобі вже нудно?
Ти навіть не слухаєш мене. -Алло?
Та ні, я слухаю. Треба пройти перевірки, і потрібне меню.
Джо, я люблю тебе. Ти багатогранний, проте грані відповідального бізнесмена не
маєш.
І я це знаю. Але в мене є ти. Слухай, Бруно, я обіцяю,
я розрахуюся з тобою за всю твою роботу, щойно мій ресторан запрацює.
А я дуже… люблю дизайн. Отам я бачу винний стелаж,
візьмемо фарбу «Бенджамін Мур», все пофарбуємо,
а на стінах можна повісити родинні фото. Так?
Ось про що я й кажу тобі. Вона теж бачить, яким стане це місце. І це надихає.
Ти реально скажений псих і не журишся.
Тобто ти згоден?
-Так, я згоден. -Веселіше, тобі сподобається. Живемо лише
раз. Хіба тобі самому не цікаво? Гаразд. Супермене, заціни телефонну будку.
Усе, усе. Не треба, не треба лізти до мене обніматися.
Гаразд. Зараз.
У СПІРІТО
Гаразд.
Джо, де контейнер? Потрібен контейнер. Я хочу нормальну роботу. Виносьте.
Оох. Жах.
Якого чорта?
-Готувати? -Так.
Ти не бачиш, я ледве пересуваюся?
От що ти вигадуєш? Лікар каже, у тебе все прекрасно. І я це бачу.
О, та що він, у біса, знає? Я вдягаю компресійні панчохи, аби дійти звідси до
туалету.
Я знаю, ти ж нещаслива, коли нічого не готуєш, а це чудовий шанс.
Мені сімдесят три роки. Яке вже щастя в моєму віці.
Облиш, роки це ж не діагноз, Роберто.
Так, але й не джерело енергії. Джої, на жаль. Я тобі не допоможу.
Я не прошу зробити це задля мене, будь ласка, зроби це для себе… і в пам'ять про
маму.
Що?
Світла їй пам'ять.
Ти шо, тиснеш докорами сумління?
Я навчався в майстрів.
Мадонно.
Слухай, я не кажу тобі «так», проте якби я сказала «так», хто ще готував би на
кухні зі мною? Я ж не можу на цілий ресторан готувати сама.
-Мгм. -Довірся мені, прошу. Тобі сподобається.
CRAIGSLIST ПОТРІБНІ БАБУНІ НА СТЕЙТЕН-АЙЛЕНДІ
Вітаю.
Усі місцеві тільки й говорять про… ваш новий ресторан.
Так, я знаю. Ми з вами офіційно не знайомі. Мене звати Джо.
А я — Ел. На Хаятт-стріт,
двадцять сім був ресторан мого найкращого друга, Домініка Спіріто.
Усі хрестини, причастя, випускні, дні народження,
річниці, усе святкували у Спіріто. Домінік працював там понад п'ятдесят
років аж до смерті.
А. Мої щирі співчуття, я не знав.
Ви викинули його ім'я на вулицю.
О. Ми просто робили ремонт. Я жодним чином не хотів виявити неповагу.
Я не довіряю людям, які не звідси… Тут не Мангеттен,
і ми з тобою не в Брукліні… Ти на Стейтен-Айленді, шановний, це ясно?
Так. Ясно.
А, Джанні, що тобі розповісти про цей день?
Я прокинулася… Приготувала сніданок і, еем,
задрімала, поспала… А тоді пообідала, і… ось розмовляю з тобою, милий.
Хто це?
Антонелло, це я.
У нас сьогодні візит до лікаря? Бо якщо так, то я не піду, ну хіба що тільки до
-подолога. -Що ж, добре… У тебе…
співбесіда на роботу.
Ні… Я тобі сказала одразу. Конкурс літніх жіночок,
що хочуть стати шеф-кухарями, це якийсь цирк.
І це гріх.
-О. І чого ж це гріх? -Ти ж сама мені казала, що той
твій Джо повівся як засранець.
Ні, я сказала, що він був незрілим дурнем, коли нам було сімнадцять. І все.
Добре, тоді назви мені переконливу причину,
чому я маю піти.
Бо ти засіла в чотирьох стінах, а тобі ще жити і жити.
-Твоя улюблена кофта. -Я не піду нікуди.
Я випила сечогінне годину тому. Сподіваюся, туалет тут працює.
Ну, звісно ж туалет тут працює. Ооо, та ти вже бігаєш.
Сьогодні роботи менше. Вже майже все зробили.
Дякую, хлопці.
Бачиш? Ніхто не прийде.
Ні, ні, усі будуть тут за двадцять хвилин. Сиди, відпочивай. Усе чудово.
А цей лист Крейґа…
Ні, Craigslist.
Цей Крейґ вартий довіри?
Ні, ні, це не людина. Це такий сайт. Таке місце,
де люди розміщують… оголошення, щось продають, викладають вакансії.
Тобто як газета.
Так, тільки в інтернеті… Як газета, тільки в інтернеті, і будь-хто,
будь-звідки може туди зайти.
А треба було в газеті надрукувати.
Гаразд.
Роберто, а ти не знаєш, як бабуня готувала недільну підливу?
Вона мала такий післясмак, солодкий. Не знаєш,
які саме інгредієнти вона в неї додавала?
Джої, це все одно що попросити жінку показати її мундате.
Мундате? Ти про що? Та за кого ти мене маєш?
Що це? Я навіть не знаю. Що таке мундате?
Навіть не питай.
Добре, вибач. Я б ніколи не просив показувати мундате,
але знаєш, я картаю себе за те, що ніколи не просив їх записувати рецепти.
Я точно не знаю, а якби знала,
тоді то вже була б підлива
не твоєї бабуні, згоден?
Ця таємниця і робить її особливою.
Додай цукор… Його треба більше, ніж гадаєш.
Та я клав тонну цукру.
Просто цукор буває різний. Правильна солодкість…
дасть потрібну пікантність.
Гаразд, слухай… Я почала і доплела шарф, сидячи тут. Може сподобається? Це тобі.
Дуже гарний, дякую.
На здоров'я. Носи. Він гарний і тепленький. Гаразд. Я викликаю собі таксі.
-У мене о третій покер. Щасти. -Дякую тобі. Неймовірно гарний. Ні.
Ні, ні, ні, дай мені двадцять хвилин. Дай двадцять хвилин. Послухай. Не йди.
-Ні. Ні. Я прочекала три години. -Ні, ні.
Ти попереносив коробки. Потім ти попереносив пляшки. І щось іще.
От побачиш, зараз прийдуть інші кандидатки, і ми всі разом чудово
проведемо час. Вони прийдуть. Не йди, сорок п'ять хвилин…
Я кажу, ні… Ніхто не прийде. А мені набридло сидіти і дивитися, як ти тут…
Ось, будь ласка. Дочекалася. Ти не рада? Усі змогли прийти. Я дуже радий.
Заспокойся. Мене примусили.
Часом когось треба виштовхати за двері.
Буквально виштовхала.
Сідай. Дивись, як гарно. Ось твоя сумка. Сідай. Я заїду і заберу тебе після пар.
-Гаразд, гаразд. Сідаю. Сідаю. Гаразд. -Аж після пар? Що?
Розважайся.
Га?
Бувай.
Чекай, дуже дякую, що привела її. Дякую.
Будь ласка. Для неї я зроблю все на світі.
Аа.
Між іншим, це дійсно класна ідея. Бажаю успіхів.
Дякую.
Гаразд. Що ж, Антонелло, це Роберта, вона шеф-кухарка в «Енотеці "Марія"».
Се.
Се?
Ти сицилійка?
Се. Я з Сицилії.
А ти сама звідки?
А я з Болоньї.
-З Болоньї. -Сі.
Мм.
Я плювала на Болонью.
Та невже? Тоді я плювала на Сицилію, ясно?
-Се! -Не смій плювати на Сицилію.
Яка насолода. Наче музика для моїх вух. А, ні, ні, ні, ні. Пристрасть — це чудово.
Гей! Плюватимешся в своїй Болоньї.
-Ох і ротяка, Боже! -А ти путана.
-О, чекайте. Вітаю. -Путана? Що? Що? Та з чого ти взяла?
-Я помилилася адресою. -Ні, ні, не йдіть, адреса правильна.
Так?
-Вибачте, ви прийшли, бо хочете готувати? -Та я взагалі не така!
-Не кажи так. Це негарно. -Так.
-Я дуже радий. А як вас звати? -Ооо.
-Я на тебе так не казала. -Тереза.
-Іль д'яволо! О! -Тереза. Яке чудове ім'я.
-Терезо, проходьте, долучайтеся до нас. -Я таких, як ти, ще не зустрічала.
Відчепися, стара гарпія!
Терезо, сідайте біля Антонелли. Вона з Болоньї, а Роберта, вона з Сицилії. А ви
-звідки? -Вітаю.
Ее, власне, я, власне, еем, я з Бронксу.
Гаразд.
Отже, насолоджуйтеся і готуйте так, ніби для своєї родини… Кухня ваша.
Що?
-Потрібен часник? -Нащо?
-Стоп! Стоп. -Ні, ні, ні. Ось.
Мм. Сир на піці дав хрустку скориночку, але лишився ніжним і тягнеться,
неймовірно.
Ґраці.
Роберто, а твій…
тушкований бичачий хвіст
просто тане в роті.
Так.
Дуже смачно.
А ви це взагалі щось. Про вас я взагалі мовчу. Звідки ви така?
Ви з якоїсь іншої планети? Ідеальне поєднання спецій і часника,
і стейк ними просочився. Де ви цього навчилися?
У монастирі.
У монастирі? Ти черниця?
-А ти ще так лаялася. -А то Божий дар.
-Аякже дар. -Я колишня черниця. А до цього я багато
років служила в монастирі… У Бронксі.
-А. -О… А чому, скажіть, ви звідти пішли?
Мені там подобалося, але я вирішила спробувати щось нове. І син подруги
-побачив оголошення в листі. -А. Крейґ, нероба.
Припини.
Я відчула, що Бог промовляє до мене, каже: "ти маєш бути там"…
дає мені ще-ще один шанс.
То, Джо, кого ти береш?
Усіх вас, леді. Це ж неймовірно… У нас тут команда зірок. Серйозно. Як у це
повірити? Хоч бери і сьогодні відкривайся.
О!
За нас, салуте.
А!
Я вам такий вдячний.
Шановні пасажири, дякуємо що скористалися нашими послугами.
Бажаємо гарного дня!
СТЕЙТЕН-АЙЛЕНД
Джо, я тебе ціную. І завжди був поблажливим,
але ти постійно запізнюєшся. Визнай. Тож… я так більше не можу.
Останнє попередження.
Добре.
О-о. О, дивіться. Наш приреченець іде.
Всипали в кабінеті директора?
Хлопці, у мене до вас прохання.
-Так, кажи. -Так. Усе, що треба.
У мене знову догана, а я не можу втратити роботу.
Тож… Прикриєте мене перед Деном? Бо… запізнюватимусь я часто.
Чому, Джої? Що сталося?
Нікому не скажете?
БАНК 75 $
Чотирнадцять…
ПОСТАЧАННЯ ДЛЯ РЕСТОРАНІВ 10 450,34 $
-Так, зараз. -ЯК ПЕРЕЗАКЛАСТИ ЖИТЛО
-А, ні. -Мені треба.
Перезакладеш мамин дім. Далі що?
А далі має запрацювати «Енотека "Марія"», інших варіантів немає.
Боже, ти просто загнав мене в кут, бо я один із тих, кому ти заборгував.
Знаю, але ж ти все одно мій друг. І мені треба з кимось поговорити.
Так, а ще треба все обміркувати. Якщо зупинитися зараз — ще можна вийти в нуль.
А якщо продовжити і прогоріти — тоді втратиш усе.
Бруно, кажу тобі, ця справа точно вигорить,
я от серцем відчуваю.
Ти мій найкращий друг, тож як ти, так і я.
Дякую тобі, у нас найкращі шеф-кухарки. І страви з усієї Італії.
-І потрібні хороші десерти. -Так. До речі, ми щойно пройшли повз
одне місце. Я дуже стресую і зараз щось би затоптав.
-Я хочу шніцель. -Хочеш шніцель? Буде тобі шніцель. А
знаєш, що я думаю? Десерти ж у нас теж можуть бути домашні.
Що?
Благаю, спочатку вислухай мене, гаразд? Так ніхто не вміє пекти.
Твої смаколики завжди неймовірні. Мама їх обожнювала.
І я прошу тебе дарувати цю радість людям.
Ні, я печу для задоволення, а не професійно.
І печи для задоволення. Для свого задоволення і задоволення інших людей.
-Я перукарка, це моя робота. -Так, робота. І ти виконуєш її чудово. Але
ж маєш і інші таланти і можеш робити те, що обожнюєш.
Милий, ідея цікава, але я… я не можу. Вибач.
Боже, я не можу цього чути, бо знаю, що тобі це треба. Благання подіє?
О. Чорт.
-Що таке? -Чорт, чорт, чорт. Бачиш… руки не
слухаються. Часом буває і гірше. Не знаю, на скільки ще мене вистачить.
Мені дуже шкода, я не знав, що в тебе таке з руками. І давно вже так?
Мені дійсно дуже шкода.
Не… Не жалій мене. Не жалій мене. Я прожила чудове життя, як і хотіла,
ти чув ці історії, і я ні про що не шкодую.
І, ее… у мене все добре.
Так, але… ти заслуговуєш, щоб усе було значно краще.
І не просто добре. А зважаючи на те, скільки в нас часу,
я сприймаю це як «так». Чекаю завтра. Я розраховую на тебе. Люблю тебе і дякую.
Ти з цими маніпуляціями не сподівайся ні на що.
Дякую за терпіння, чудовий колір.
Джиє, починати з нуля в такі роки?
Це цікаво.
-Згоден. -Це моя основна страва в меню.
Що воно так смердить?
Капуцеле.
Та хай бог милує.
-Такий справді сміливий вибір. -І ти хочеш додати це в меню? Сказилася?
Капуцеле — страва з села моєї родини. Капуцеле — це моя ідентичність.
-О! -То зміни свою ідентичність.
Джиє! Ура. Я дуже радий, що ти прийшла.
Так, прийшла.
Це Джиа, наша шеф-кондитерка. З Робертою ти вже знайома.
Мгм.
-А це Тереза. І, ее, Антонелла. -Леді.
Фартух?
Авжеж. Бери який хочеш.
Дякую.
Аж підскакують.
Еее, то ж фартух, а не вечірня сукня.
Будь-яка можливість це можливість… бути гарною.
А як з такими динями можна пекти?
Роки практики.
Не сумніваюся.
То про що ми говорили?
-Мі капуцеле. -Оо, он воно що смердить, а
я думала, то від мене. Боже.
Треба ж таке.
Ні.
Що таке капуцеле?
Це стара звичайна історія. Моя мати родом із села,
яке було дуже-дуже бідним. Вівцю з'їдали всю – від вух до копит.
Отже, голову начиняємо подрібненими сухарями.
Панірувальними.
Мі скузі.
-Панірувальними. -Гм.
Кладемо трохи того, трохи того. Тоді в піч, от і капуцеле.
Бувай бебі.
Отже, голова хай печеться. А зараз приготуємо соус.
-О. -О. О, о! Можна соус
моєї мами? Так, можна?
Так, звісно, мамин соус, чи бабусин соус, чи соус тітоньки Мері — головне, аби
-це був родинний соус. -Дякую.
А на десерт будуть канолі.
-Гаразд. -Прекрасно.
Джиє, допоможеш мені? Ти не могла б скуштувати
всі соуси і сказати, який із них брати в меню? На твій розсуд.
О, залюбки, проте якщо… вони такі смачні, як і ароматні, обрати буде
-непросто. -Добре, тільки чесно.
Гаразд.
-Рецепт бабуні? -Ні… Я додавав… і кленовий сироп, і
коричневий цукор. І мед… також, проте жодне поєднання і близько не
смакує так, як підлива бабуні.
Що ж, не здавайся.
Так.
Мм, там є мигдаль?
Сі, песто алла трапанезе.
Із Сицилії.
А.
А. Усі соуси дуже смачні, не знаю, кожен неповторний.
-Джо, можна ж чергувати соуси щотижня. -Яка гарна ідея. Так і
-зробимо. Давай і твоє скуштуємо… -Пречудово.
-Песто алла трапанезе, хе? -Се.
А ми дали світові Парміджано-Реджано. Оце є чим похвалитися.
-Ясно? -Парміджано-Реджано. О! А
-ми світові дали канолі. -Так, так.
-Канолі? Не сміши людей. Та це ніщо! -Так!
А чому канолі — це ніщо? Та що ти знаєш! Що, думаєш, ти тут найрозумніша, бо
-з Болоньї? -Якісь трубочки з
-кремом! Так, іди, не стій. -О, починається.
О боже…
-У вас там усі бридкі, злі і бездушні. -А у вас усі грубі і вульгарні.
-Ой-ой, ой-ой, ой-ой. -Путана.
І більше не смій плювати в мій бік, бо дуже про це пошкодуєш. І затям це раз і
-назавжди. -О, о, о. Що?
-Ти… Що? Га? -А… Так.
Хочеш битися?
Так.
-От ненормальна. -А як тобі таке? А таке як?
Зараз я теж чимось у тебе пожбурю, падлюко.
Ааа!
-Сицілійська задрипанка! -Ой! Ой! Ти здуріла? Здуріла, я питаю?
Боже, як страшно. Аж тремчу. Так, так, так. Жбурляй! Жбурляй, ще, ще, ще. Так!
-Гаразд, а якщо так? Що скажеш? -Джо, вони скалічать одна
одну. Треба їх зупинити.
-Ні, нехай сваряться. -Так, вони вже втомлені.
-На, лови руколу. -Мадре де діо… Путана!
Не хочеш? Кидай, кидай.
-. Ай! Оо! -Догралася?
Ааай!
Від мене не втечеш.
Ага! Ага!
Ай-ай-ай-ай! Мі капуцеле!
-О! А! -О!
Це… порушення… правил пожежної… безпеки… Систему пожежогасіння було
-вимкнено. Добре, що всі живі. -СУМА ШТРАФУ: 1250 $
Так. О, вибачте.
Господи. Треба ж таке. Я вже маю бути в іншому місці.
Тож якщо ми з вами закінчили і ви не проти, я піду.
О! Звісно… Авжеж, хто я такий, щоб красти ваш час.
Гаразд. Дуже вам дякую.
Пробач мені.
І мені пробач, Джої.
Це вона винна.
-Ні, це вона. -З вами можна здуріти, але я у вас вірю.
Можливо, ця ситуація навчить нас більше не сваритися на кухні, гаразд? А зараз
вибачте, мені треба бігти на роботу. Бувайте. Люблю вас.
Невже так важко перепросити одна в одної?
Прощати — це благодать.
О, це вона почала.
-Обережно! -Гей, Віто… Джо вставив
картку. Ее, ти бачив його?
Так, вітаю, містере Макклейн. Джо був тут, здається… скільки, години дві тому, так?
Так, дві години тому. А зараз, він там де Луїс. У північному гаражі.
Ясно, дякую.
Гей, Луїсе, а де Джо?
Ага, дякую.
Я сказав, що ти поц.
Омаре, а де Джо?
Не знаю… Ми разом монтували шини… Мені здається,
він повернувся в головне депо і зараз із Віто.
-Знущаєтесь з мене? -Так.
Віто… Де, в біса, Джо?
Містере Макклейн, не бачив вас цілий день.
У нас обід.
Ого. Я в захваті від цього творчого безладу.
Привіт.
Так, скажи, класно? Бо я вже думав, може, і ту кімнату взяти і підпалити, об'єднати
-два приміщення. -Так, геніально.
-Перебір. -Гадаєш?
Антонелла попросила. Дала листівку з крамнички дешевої всячини.
І я… гадаю, там лежать двадцять доларів.
-Мило, дякую. Зараз гляну. -Так. Так.
До речі, Роберта дала мені десять доларів, тож я після всього ще й лишуся в
-плюсі. Так. -Так? Ого. Тобі щастить. -Тут
-літали італійські блискавиці. -Так.
Я тобі допоможу.
Де пакети для сміття?
О, ее, там унизу.
Гаразд.
Дякую.
Що справді? А що саме вона цупила?
Масло. Ні, я не жартую, таке порційне масло в пластику, з кав'ярні. Знаєш, про
яке я кажу?
Повір мені, я дуже добре знаю, про що ти кажеш, бо моя мама робила точнісінько те
саме.
І уяви, в Антонелли холодильник забитий ним. От скільки людині треба того масла?
І давно ви з, ее, Антонеллою живете поряд?
Ооо, чи давно… Ми з чоловіком… купили біля неї будинок…
вісім років тому. Він… був без ремонту,
ми робили ремонт. І вона сварилася з нами
кожного божого дня.
Проте, як бачу, ви це пережили, і зараз як рідні з нею.
Так. Так. Вона, еем…… Вона підтримувала мене,
коли помер… мій чоловік.
Завжди була поряд. Приходила, сиділа зі мною, і готувала мені їсти, і…
змушувала приймати душ.
Це така особлива любов, розумієш?
Олівіє…… Я тобі щиро співчуваю, я… я взагалі не знав.
О, припини, звідки ти міг знати?
Антонелла каже, щоб я наділа обручку на іншу руку, проте…
Я якось ще не готова… Знаєш…
Так… І я тебе розумію, повір.
Так?
Мама залишила мені листа, а я його ще не прочитав,
бо відчуваю, що коли прочитаю, це буде останнє,
що вона скаже мені, тож я досі…
Джо…
Мені шкода.
Це боляче.
Горе… не має часових меж, тож… не підганяймо себе.
Так.
СТЕЙТЕН-АЙЛЕНДСЬКИЙ ПОРОМ
НЬЮ-ЙОРКСЬКИЙ ДЕПАРТАМЕНТ ОХОРОНИ ЗДОРОВ'Я
І як?
Фортеця, скажіть?
Розібрана. Зведена з нуля, кожен дерев'яний брус, кожна опора — усе на
-совість. -Так.
Отже, еем… Ви власник?
Так. Я.
Є проблеми. Дві.
Що?
Так, еем, по-перше, на кухні була пожежа,
і вона порушила цілісність і міцність суміжної стіни.
Ні, ні, ні, ні, ні. Це неможливо. Яка пожежа?
Виникла невеличка проблема з овечою головою, проте…
З чим?
І по-друге, вам потрібна нова піч, бо в тій залишки вуглекислого газу…
та азоту всередині.
Добре, це легко. Я хоч зараз можу збігати купити нову піч,
і ми цю проблему викреслюємо зі списку.
Джо, ця піч зроблена на замовлення.
Такі не продаються в гіпермаркетах побутової техніки.
А з позитивного: система пожежогасіння справна… Тож… ось.
Гарного дня.
Я перепрошую, а… а… а є можливість зробити щось,
аби процес усе ж таки не зупинявся? Бо мені справді дуже треба
відкрити ресторан.
Так, після повторної інспекції.
Гаразд. А ми можемо домовитися? Коли вам зручніше?
Цього тижня чи наступного?
О, даруйте. Оптиміст. «Наступного тижня». Еем… Наступного року.
Черга на інспекцію кілометрова.
Найближчим часом не відкриєтесь.
Або й взагалі.
Пожежа через овечу голову? Це що за хвора маячня?
-Роберта і її капуцеле. -Чому не сказав мені?
Я… Та знаєш, я взагалі… Я не надав цьому значення. Ну була пожежа. Я все прибрав. І
-добре прибрав… -Джо, стіни, які я клав, не
витримали пожежі через овечу голову?
Так.
І ти вирішив не казати мені?
Гаразд… Бруно… Заспокойся. Усі засмучені. Я засмучений.
О, ні, я спокійний, спокійний.
-Гаразд. Добре. -Добре? Слухай уважно. Якщо провалюєш
інспекцію, це гайки. Ти не маєш дозволу на експлуатацію. А який може бути
ресторан, якщо не маєш будівлі?
Я слухаю.
Гаразд. Я знайду варіант. Я знайду спосіб, і процес не зупиниться.
-На які бабки? Грошей у тебе більше немає. -Я…
-Я візьму кредит під свою пенсію. -Твою… Джо… Ти хоч чуєш себе?
У мене є кредитки. Я візьму більше кредиток.
Ні. Тобі захотілося ресторан, ти нічого не зважив, і тепер ми обидва в боргах.
Ти не вчишся на помилках.
Бруно, про що ти взагалі говориш? Про що ти взагалі?
Ти ж такий із дитинства. Робиш, потім думаєш. І так завжди.
Та про що ти? Цей ресторан, чуєш… Цей ресторан… Це моя спроба. Я намагаюся.
Поглянь. Я намагаюся.
О ні. Усе це несерйозно, Джо… Знаєш, мама б тобою точно «пишалася».
Отак? Тоді геть звідси.
Я не… Ти не так зрозумів.
Гроші я тобі віддам… Почув?
А зараз іди геть.
Добре.
До біса все. І тебе також.
Дякую за те, що погодилася прийти. Я дуже ціную твою допомогу.
Ще рано дякувати. Не впевнена, що ми щось знайдемо.
Будівельні норми не моя спеціальність.
Ясно. Та все одно краще, ніж нічого.
І… для мене це дійсно єдиний шанс,
тож… дякую.
Твій будинок… Ти жив тут із мамою.
Так. Хоча насправді мама жила нижче з бабунею. А я жив тут і доглядав за нею, і
-от, бачиш, еем… -О.
Так, уже легше…… Знаєш… Я гадаю… Можливо,
дійдуть руки пофарбувати стіни чи щось зробити.
А ще, можливо, куплю нові меблі.
Тільки крісло не викидай… Крісло гарне.
Аах.
ДЛЯ ДЖОЇ
Різдво. Твоя бабуня готувала такий суп на Різдво.
Саме так. І ви приходили до нас родиною.
Коли ми тільки переїхали сюди, не всі були до нас добрими,
але мама… і бабуня… завжди були добрі.
Так… Інакше і не могло бути.
І мені досі соромно… перед тобою… за те, як я повівся на випускному.
О, припини, це було мільйон років тому. Чи сто.
Це було жахливо. Я просто ідіот. Знаєш, що я зробив? Бруно підбив нас із хлопцями
потайки втекти зі школи до нього. А там багато випивки, батьків не було, і ми
забули про час. Я хотів повернутися, але… Ее, то був просто якийсь кошмар… І, ее… Я
повернувся, а Олівії нема.
І от зараз я згадав це через стільки років і можу здатися дивним,
але хочу попросити вибачення… Вибач.
Дякую… Я приймаю твоє вибачення.
Тоді салуте.
Салуте.
Отже, довга і складна версія така, що в нас немає дозволу на експлуатацію.
А ще раз подати заяву?
Я вже подав, однак…
-Добре, та на це підуть тижні або й рік. -Так.
-Можемо повмирати до того. -Я зробив усе, що можна було зробити; ми
з Олівією шукали різні шпарини, але не знайшли.
Я не хочу повертатися до того, що робила.
Це ж до чого?
До нічого.
Чого це вона?
Її хапнув інсульт?
Санто Падре Піо, воістину… зараз кажу… Просіть — і буде вам дано. Хто стукає,
тому завжди відчиняють.
Благослови цих жінок. У їхніх серцях живе пам'ять поколінь.
І благослови Джо, бо він має мрію.
Благослови нас… В ім'я Отця, і Сина, і Святого Духа.
Тепер чекайте.
Ее, Терезо? А на що саме нам чекати?
На диво.
-Гм. -Гм.
Гаразд.
-Привіт, Джо… Думаю, ти… пам'ятаєш Філа? -Так, авжеж… Філе. Ви?
Філе?
Містере Скаравелла, перепрошую за прикре непорозуміння.
І ось ваш, ее, дозвіл на експлуатацію. І маємо до вас невеличке прохання:
відремонтуйте стіну і замініть піч, ми будемо дуже вдячні.
І ще раз вибачте за клопіт. Усім гарного дня.
О.
Я не зрозуміла…
Ми забули про Бюро з покращення бізнесу. І на Філа в них п'ятдесят три заяви. Бо
йому треба хабара дати, і тоді він повернеться з повторною перевіркою. Так,
-Філе? -Ви цього не доведете.
О, ще й як доведу.
-Ох же ж зараза! -Ооо!
Ану чеши звідси.
-Ремонт стіни… Нова піч. -Так, я усе виконаю.
-На вихід! -Бог вас прощає.
А я що казала? Юристка!
-Не треба. -Уууу! А, браво, браво!
-Так. Дякую. Чудові новини. -Браво! Браво!
Не пустуй… І молись на вервиці.
Гаразд. Помолись замість мене.
-Привіт. Джо. -Привіт. Тримай.
-Щось ти цього разу забарився. -Так, знаю, вибач.
Що ж. То ти зайдеш чи як?
-Так, зайду. -Заходь.
Зачиніть, будь ласка, двері… Через вас тут протяг.
Так.
Ні, Джо… Заходь і сядь… Поговоріть удвох.
Проходь.
Ось, твій друг приніс тобі зеполе.
Говоріть.
Я не втручатимусь.
Очевидно, що це ти наговорив мені… зайвого. Еем… Проте я, зі свого боку, еем…
я мав би… розповісти тобі про пожежу на кухні…
і, ее, про овечу голову, тож… Це…
Та нічого, ти ж не спалив ресторан, який я для тебе будував, дотла. Просто…
знищив мою репутацію підрядчика в усіх районах Нью-Йорка, проте… так, гаразд,
здається, я теж, можливо, висловлювався… в досить грубій манері.
І саме над цією проблемою я зараз працюю.
Ми отримали дозвіл, тож…
Ну, вітаю вас.
-Успіхів і процвітання. -Це щастя.
Мм.
Яке щастя мати… відданих друзів, готових працювати з тобою, які не
-ображаються, готові рухатися вперед… -Скажи йому!
Хтось обіцяв не втручатись.
Якщо ти не скажеш, скажу я, Бруно.
Скажеш мені що? Хто і що мені скаже?
Він продав авто щоб відремонтувати ресторан.
І якщо це називається «не втручатися», страшно уявити, як ти втручаєшся.
Це не серйозно. Чи серйозно? Вона серйозно каже?
Я не втручатимусь.
Бруно… Ти продав батькове авто, щоб зробити ресторан?
Це був єдиний вихід… Так. Ремонтні роботи, розрахунки з людьми… Це був єдиний вихід.
Але чому ти пішов на це? Я б ніколи тебе не попросив. Тому що це…
Я знаю, що ти не попросив би, і саме тому я мав це зробити. Це моє рішення.
Ясно? Не твоє.
Просто вперше за довгий час я нарешті бачив, що ти щасливий. Тож… Для мене…
це головне.
Бруно, я знаю, що для тебе значило те авто.
Мм, проте…… Здається, ти значиш більше.
Я тобі все компенсую… Я тобі обіцяю. Я більше не помилюся.
Це буде успішна справа для кожного з нас.
І ще прохання: коли наступного разу горітиме
овеча голова, дзвони мені.
Бо з таким колективчиком
ще не раз горітиме.
-Капіш? -Капіш.
І я це не всерйоз, що мама не пишалася б тобою.
Але слово не горобець, це було дуже образливо.
Дуже образливо.
Та все.
Люблю тебе.
Дякую вам. Безмежно дякую.
Слухай, Джо, можеш вийти надвір? Хочемо дещо показати.
Так, іду.
ЕНОТЕКА "МАРІЯ"
Не плач перед постачальниками.
Увага, леді.
Якщо ви не бачите камери, камера не бачить вас.
Роблю фото. Стривайте. Роберто, ближче, ближче.
Отак.
-Усміхайтеся. Ми готові. -Гей. Манікоті!
-Манікоті! -Ооо.
Я вдячний, що ви погодилися на цю авантюру.
Вирішальна мить ось-ось настане. Завтра особливий день. Ми маємо меню,
воно незрівнянне; у нас чудові столики, і в нас повний асортимент вин.
Добре, а заброньовані столи є? Жодного.
Немає, дійсно, проте всі доклали зусиль, аби ця новина розлетілася, тому я
сподіваюся, що завтра на нас чекає грандіозне відкриття. Усе буде грандіозно.
Так? Тож я уявляю, скільки у нас і у вас буде роботи, і маю одне прохання. Решту
-дня проведіть як хочете. -Так!
У мене ідея. Усі випили свої ліки на сьогодні?
Чудово.
-Так. -Се.
Добре. Тоді за мною. У мене для вас сюрприз.
Гаразд. Дякую. Вам сподобається.
-Я не люблю сюрпризів. -Буде цікаво. Давай, я заберу.
А…
Я заберу меню.
-А лишити можна? -Так, звісно.
Як хочеш.
В Олівії до тебе щось є.
Авжеж, як може не бути.
Що-що?
Як може не бути. І це навзаєм…
Добре, тоді чому зволікаєш, як дурень? Роби щось, не чекай.
Не знаю, чи вона до цього готова.
Але ж це не ти вирішуєш. Так? Знаєш, що мені завжди казала моя бабуня? Хай минуле
не стає на заваді нових щасливих починань.
Що?
Добре, я тобі дуже дякую.
Гаразд.
Наважся і зроби крок.
Зроблю… А ти мені допоможеш?
Аякже.
Так, Антонелло… Так, я заїду по тебе… Ее, гаразд, у ресторан…
Через годину після пар. Так. Гаразд. До зустрічі.
Прошу. Ласкаво прошу.
-А чия це перукарня? -Моя… Я ж перукарка.
Боже.
Так, сідайте.
Кажеш, це твій салон?
Так, сідайте.
У шістнадцять я приходила сюди прибирати, потім працювала за цим стільцем, згодом —
за всіма, я працювала, працювала, і ось нарешті… я тут власниця.
Оо, то он чому ти завжди така… красуня. Завжди.
Дякую. Я вважаю, кожна жінка, варта почуватися привабливою.
Краса, краса, краса. А що таке краса?
Гарне запитання. Краса — це наше волосся? Наші обличчя чи тіла?
Так.
Ні, ні, ні. Це відчуття. Сукупність різних відчуттів, коли, ее, коли
відчуваєш, що ти, наприклад, помітна, коли тебе чують, коли почуваєшся сильною, тоді
-і почуваєшся привабливою. -Мм.
Привабливою…
Тож, зараз…
Нехай розквітне… краса.
Ай.
Оо.
Це так, я, знаєте…
Як гарно.
Це так лоскотно.
Боже…
О, Божечку.
Я, я, оо.
-Це дивовижно! -Нізащо, не лізь туди.
Не треба, не треба.
Красуня.
Антонелло? Це Олівія… Тут хтось є?
Джо?
Що…
Ви тепер… влаштовуєте тематичні вечірки?
Випускний?
Ооооо. Смокінг.
Ти дещо забула.
Букетик? О, так, так… Дякую.
Ти дуже гарна.
Ти теж.
Дякую. Поглянь. Ми біля столика з пуншем. Ти стеж за місіс Рейнольдз,
а я спробую трішки підняти градус цього вечора.
Знаєш, тепер це вже зовсім не зухвало, бо ми вже дорослі, однак… я вип'ю.
Тост… За найчарівнішу… і найдотепнішу дівчину балу.
І… за єдину на цьому випускному.
За нас. За нас.
Мм.
Боже. Так, дуже смачно.
Так.
Джо, це ж та пісня…
Можна?
Можна.
Так приємно танцювати з тобою.
Так.
-Але ти маєш дещо пообіцяти. -Гм?
Тільки не вважай, що я герой і король повільних танців,
я досі той самий Джо, якого ти знала.
Добре… Наче справжній випускний.
-Ні, не за мене. А просто. Так, ні. -Лимончело!
-Ооо. -Ще лимончело.
Готуйся, завтра дуже болітиме голова.
-О, я знаю. -Воду!
Так, пий воду. О боже…
Слухай… О.
Що?
Скажи… у тебе свої груди?
Господи.
Так.
О. Справді?
-Ні. Ні. Ні, не свої. На, помацай. Так. -Ти що.
Ооо! Такі як… О, вони як… желейні… ведмедики. О.
Що?
Так.
-Зроблені груди. Я проти такого. -Що…
О, знаєте, тут така річ,
після двосторонньої мастектомії
я свою думку змінила.
-О. -О.
Ооо… Господи…
-Ооо. -Вибач. Я не хотіла.
Ти що… Зате вони будуть вічно пружними.
Так, вічно.
А у тебе що?
-Ну, у мене… ее… -Ні, ні. Я не про груди. Я про твоє життя.
Що?
О. О. Вибачте. Гаразд. Отже, у мене… четверо дітей, але…
-Ага. -О.
Але вони, ее… вони не спілкуються зі мною, а я з ними.
Мм.
-Чому? -Ооо.
Я жорстка мати і виховувала їх жорстко, як вчила мене моя мама.
Мм.
Я б зараз… зараз я б не так все робила… Я-я… я б їх любила… зовсім по-іншому.
О.
Я знаю, як це.
Усе гаразд.
А у тебе є діти?
-Ні. Ні. Я і заміж не вийшла. -О. Вибач мені. Вибач.
О, ні, все добре. Ти що. Я люблю чоловіків. Люблю. І різних чоловіків.
Просто, розумієте, ідея про… одного чоловіка на все життя, до кінця життя,
здається мені, не знаю, якоюсь… неймовірно нудною, розумієте?
Гм?
Для мене не було проблемою знайти чоловіка,
проблеми виникали з жінками.
-З жінками? Справді? Чому? -Мм.
Не знаю, може,
через мою зовнішність і вдачу жінки боялися, що я
можу у них чоловіка відбити. Проте це така дурість,
бо я чужого чоловіка ніколи б не захотіла.
Знаєш, якби мій Джанні був живий, а його вже нема, царство йому небесне, ти б не
-була моєю подругою. -Мгм.
Ну ось.
-Ви бачили, як вона миє посуд? Це ж секс. -О. Джиє, знаєш, а б тобі за свого ще й
приплатила б. Скільки б сказала, стільки б і заплатила.
Так.
Ти не заслуговуєш на таке ставлення. Це несправедливо. Ти ж як…
ніжний шматочок теплого італійського хліба.
-Ооо. Ґраці. -Ооо.
Розкажи про себе… Еем, хто був твоїм великим коханням?
І чи було воно?
Так. Авжеж… колись… було.
Гм.
А як його звали?
Ізабелла.
Так, Ізабелла.
Що ж трапилося?
Нічого. Нічого не трапилося. То був гріх. Я пішла з монастиря. І тоді… Ох… Це
так нелегко жити у світі, у якому ти… не «така».
О.
Ммм.
О, господи.
Це жахливо.
Мм.
-Ні, ні. Тост. За Ізабеллу. -Так.
-За Ізабеллу. -За Ізабеллу.
-І за тебе, мила.
-Ти цього варта. -Так. За тебе.
О. Дякую. Оооо.
За тебе.
-Так, за Терезу. -Дякую.
-Будь щасливою, люба. -О.
Мм.
А зараз розкажи ти про свою сім'ю, Антонелло.
Що ж. Мого Джанні немає вже багато років.
У нас із ним троє чудових дітей. Живуть у різних куточках країни…
Дев'ятеро онуків.
Неймовірно.
Ми не часто бачимося, проте… Я ними дуже пишаюся,
у них у всіх життя склалося дуже добре. І для мене це велике щастя.
І, ее, дякую вам за сьогодні, це був прекрасний день, так?
Хай і в нас усе складається дуже добре.
-Нехай. -Так, так, так. О… Так.
Нехай…
-Як добре. -О, я б сиділа так до ранку.
Красуні!
Ооо!
Ґраціе.
-Та від вас просто очей не відвести. -Ооо!
Ґраціе.
-Наша Джиа — чарівниця. -О, річ не в майстрі, а в полотні.
Мм.
Я вчора напилася, але похмілля немає, бо я пила воду.
Мудро.
ВІДЧИНЕНО
Джо, сьогодні нагодуємо всіх. Сі?
Се.
-Уууу! -Нагодуємо всіх.
Так. Час вражати!
ЕНОТЕКА "МАРІЯ"
День відкриття, а в нас лютує гроза.
-О! -Привіт.
-Господи. -Які люди. Наша юристка. Дуже радий.
Мм.
Ми знову ніби в школі.
-О, мрієш повернутися до школи. Привіт. -Привіт.
Ооо.
-Господи, Джо… Мені дуже подобається. Мгм. -Мм.
Так.
-І ти. Ти теж молодець. Іди до мене. -Гм?
-Та, та, нічого ж такого. До речі… -Гарно.
Це тобі на щастя.
Дякую. І дякую, що прийшли. Я… Я дуже-дуже радий.
Оо.
Клас.
То що, ее, ажіотаж минув?
Минув?
Він і не починався.
Так, щось не дуже людно.
Як не дуже?
Ви в нас перші відвідувачі за сьогодні, тож…
Джої, мій брат із родиною теж збирався приїхати, та, мабуть,
їх усе-таки налякали негода і шторм. Вони з Філадельфії. Вибач…
А знаєте що? Я вас потішу. У нас двоє відвідувачів. Тож подаруймо їм незабутні
-враження, гаразд? -Гаразд.
Так!
-Так! -До роботи.
-Чаклуйте. -До роботи.
Аа.
-О. -Добре.
То, еем, нам доведеться заплатити?
Звичайно. Дякую, що прийшли.
Окей.
Ммм.
Мм.
Леді, ви перевершили всі очікування… Це найсмачніші страви, які я їв… відучора.
Дійсно. Смачніших італійських страв
я в житті не куштувала.
Гаразд, ее… … Година вже пізня, можна зачинятися,
проте, ее… Чудова робота. Прекрасна.
ЗАЧИНЕНО
ЗАПИТ НА ОГЛЯД РЕСТОРАНУ ШАНОВНА КОМАНДО BON APPETIT
ДОПИСУВАЧІ THE NEW YORKER
ВІТАЮ, TIME OUT MAGAZINE
ХОТІВ БИ ПРИВЕРНУТИ ВАШУ УВАГУ
ВІТАЮ, FOOD & WINE
ШАНОВНИЙ М-РЕ ДЮРАНТ, Я ОБОЖНЮЮ ВАШУ ТЕЛЕПЕРЕДАЧУ.
ВАШ ОГЛЯД
ЗМІНИВ БИ ВСЕ
ЩИРО ВДЯЧНИЙ, ДЖО СКАРАВЕЛЛА
НАДІСЛАТИ
Заходьте…
Дуже дякую, тітко Терезо.
Дякую, що приїхали. Дякую, що приїхали.
НЕ РОЗГЛЯДАЄМО
ЗМУШЕНІ ВІДМОВИТИ УСЕ РОЗПИСАНО
ХАЙ ЩАСТИТЬ
Шановний м-ре Скаравелла, ми розглянули Ваш запит і змушені наразі відмовити.
ОСТАННЄ НАГАДУВАННЯ
Тримайте. Це вам для розради. І тобі. Ваша зарплатня.
-Що? -О, а що це таке? Що?
-Джо, ресторан ще нічого не заробив. -Джо, Джо, що це таке?
Ні, хай усе запрацює, не вигадуй.
Не погоджуюся. Ви отримуєте гроші раз на два тижні.
Минуло два тижні. Ви ж не працюєте задарма,
ви заробили ці гроші. Впораємося.
-Джо. -Чому до нас не йдуть люди?
Як не соромно?
Гей. Та що я зробив?
Це ти кажеш людям, щоб не ходили в мій ресторан?
Ти всім кажеш?
Не я, а ми. Усі хочуть, аби не було того ресторану…
Я не в захваті, що його власник не звідси, і від того,
що він використовує вас для реклами.
Використовує для реклами? Якої реклами!? Він звеличує мене. Йолоп старий.
Не бийся.
Що ти за людина? Що за людина? О, замовкни.
Антонелло, стій. Антонелло, чекай!
-Відчепися. -Повернися!
Джо порядний… І не хоче нічого забирати. А хоче навпаки віддавати.
Бувай, Джо.
Гарного вечора.
-Бувай, Джо. -Бувай.
-Гарного вечора. -Бувай, Джо.
-До завтра. -Тобі щось треба?
Джо.
-Гарного вечора. -Бувай, Джої.
Як навчання?
Усе добре.
Я рада.
Отже… Як справи?
Та знаєш, так, що хоч сядь та плач. Я спробував усі варіанти. Однак ніхто не
-погодився прийти. -Знаю.
Я дзвонив критикам. Писав їм листи. І вже двічі. Не здивуюся, якщо від когось
отримаю позов за переслідування. Я серйозно. Я ще думав почекати, але,
мабуть, уже завтра скажу всім, що ресторан, на жаль, просто не може далі
-працювати. -О… Ні, ні, ні. Не кажи. Тільки не це.
Стривай-но. Якщо ніхто не йде до нас, можливо,
слід тоді піти до них… Показати все.
Можливо.
А ти спробуй.
Милий, повір мені, єдине, про що ти дійсно колись
шкодуватимеш, — це не помилки,
яких припускаєшся, бо з ними можна змиритися;
ти шкодуватимеш,
що були можливості, а ти їх згаяв.
І зараз така можливість, Джо.
WHNY
Містере Дюрант?
Так?
Вітаю.
Ее, ні.
О, одразу зазначу, я розумію, що турбувати вас без попередження вкрай
-неприйнятно. Перепрошую. -А хто ви?
Вибачте. Джо Скаравелла.
-Як ви сюди зайшли? Що-що відбувається? -Я прийшов не просто так.
-Я викличу охорону. -Ні, ні, будь ласка, не треба. Я лише
хотів розповісти, що відкрив італійський ресторан… і найняв готувати… найняв
готувати не професійних шеф-кухарів, а справжніх італійських бабунь.
Добре. Майкле? Тейлоре?
-Он як. -Бо я хочу, щоб у моєму ресторані у
гостей виникало відчуття, як у дитинстві, коли для них готувала найрідніша
людина, яка любила їх понад усе… Тому…
І у вас справді готують бабусі?
Так, італійські бабусі.
Ага. А ви, ее… мабуть, трохи несповна розуму?
Зовсім трішки, однак не бійтеся мене. Просто їжа — моя пристрасть, і я хочу, щоб
-ви зрозуміли чому. Якщо дозволите. -Ясно. Мгм.
Ні, ні. Ні. Я не хочу.
Дозвольте показати вам наші страви. Прошу. Це странґолапреті. Будь ласка.
-Родинний рецепт. Тут і шпинат. І рикота. -Господи.
О боже.
Топлене масло і шавлія.
Усе просто. Усі страви з різних куточків Італії, готували їх справжні італійські
-бабуні, і ось тут канолі вам на десерт. -Ага.
Це домашні страви. Від бабунь. Від справжніх бабусь.
О.
Гаразд.
«Енотека "Марія"».
Так, «Енотека "Марія"», на честь моєї мами.
-Стейтен-Айленд. -Так.
Еем…
Але, Джо, ви ж знаєте,
що я роблю огляди ресторанів на Мангеттені. Ресторанів із трьома,
двома, однією зіркою Мішлен… тут і за кордоном. Тож…
Я знаю. Саме тому я і прийшов. Якщо… Якщо ваша ласка,
завітайте до нас оцінити «Енотеку "Марія"» на вихідних.
Власне, усі вихідні… у мене… розписані… аж до січня.
Тож… якщо знову вирішите відкрити ресторан, то…
Плануйте краще.
Що ж, маю визнати. Ресторан я відкрив без успішного
бізнес-плану. Ваша правда.
Однак я маю грандіозні
плани на цей ресторан.
Тому що це не просто ресторан, це простір родинного тепла,
родинної атмосфери. Особливо для тих, хто вже, можливо, й не має родини.
І готують там італійські бабуні, готують надзвичайно.
Я не прошу вас над нами зглянутися… Я хочу,
аби ви відчули атмосферу нашого ресторану. І дали об'єктивну оцінку.
Тому що він… особливий.
Візьми, візьми, візьми.
Не хвилюйся.
Візьми, візьми, візьми.
Аа, голосова пошта. Знову.
Ох, е-е… Хоч би з Джо нічого не сталось. Хоч би він не впав.
Не вивихнув ногу. Може, він лежить зараз десь на вулиці…
Нічого не сталося, Джо просто не з'явиться.
О, я знаю, на що ти натякаєш. І це так дратує. Джо обов'язково прийде.
Невже?
А я казала.
Ніхто й не хоче знати про нас, про нашу кухню, про наші історії. Узагалі ніхто. Ми
списані старі артефакти. Розумієте? Ось хто ми.
-Прошу. -А, а, а, а. Говори за себе, моя люба.
-Я теж так не вважаю. -Ми працюємо вже понад місяць. Хто до нас
приходив, окрім друзів з родичами? Нікому ми не цікаві. І не потрібні.
І ніхто взагалі нас не пам'ятатиме і не згадає.
Отже, так. Бачиш двері?
Дивись, щоб не огріли тебе по сраці, як виходитимеш. Бо я тут не порожнє місце.
Це все важливе для мене. Я не списана і не почуваюся списаною, на відміну від
-тебе. -Не заїдайся зі мною.
-Замовкни. Скільки можна. -О, ні, ні. Вихід он. Не затримую.
-Та замовкни. Чого ти. -Сіленціо!
Будь ласка. Мені соромно за вас. Ми не слабачки. І ми ніколи не здамося.
Ми сильні жінки, ми розумні. Ми прекрасні жінки з італійською
пристрастю в наших серцях. І разом ми вже чимало пережили,
і я нам не дозволю розсваритися.
Молодець.
-Ґраціе. -Оо.
Гаразд.
-Добре. -Гаразд, Болоньє, без образ.
Вітаю.
-І як ви? -Так.
Привіт, Джо.
Привіт.
-Привіт. -Привіт.
Гаразд, хай воно як, усе буде добре.
Я вам вдячний… Ее…
Мені, щиро кажучи, хотілося б мати інші новини.
Бо ви всі були неперевершені. От дійсно. І ви всі, безумовно, варті,
аби ресторан працював. Еем… І знаєте,
я… запевняю вас,
що як ніхто хотів, аби все вдалося.
І не задля себе, а задля мами.
Понад усе я хотів, щоб і вам було добре.
Адже ви особливі… і дуже важливі для мене. Проте, ее…
Скажу щиро: ми, на жаль, більше не можемо далі працювати.
І… ще раз дякую, і вибачте мені.
Ти… Ти боровся до кінця. І… Ми пишаємося тобою.
Ти молодець.
Ми всі зробили що могли.
Мама пишалася б тобою.
Дякую.
-Повір. -Мм.
Так… А знаєте, ми ж тепер ніби одна родина. Так? Тож…
навіть якщо в нас лишиться тільки це, ми точно не програли.
Дякую за це.
-Так. -Сім'я, яку обираєш.
Мм.
Це про нас.
О, є ще одна проблема, в нас тонна продуктів на кухні.
І було б за гріх усе викинути, Джо.
І не треба… Ми ж можемо запросити всіх наших рідних,
наших друзів, усіх знайомих,
зібрати всіх на незабутній
недільній вечері?
-Так. -Гарна ідея.
-О, геніальна ідея. -Так.
Так, свято.
-Усі згодні? -Ще й як згодні.
-Гей! -Ні!
Ні!
Другий пілот на місці. Так. Радий вас бачити. Це Олівія. Так, а це моя банда.
-Привіт. -Вітаю.
Як справи? Я - Віто. Радий знайомству.
Так, друзі, сідайте де хочете. Де вам подобається.
-Луїс. -Так, у нас тут ніби вдома.
-Ніби вдома, гаразд. -Чудово.
А он моя кузина Теммі. Кузино Теммі!
-Вітаю. Олівія. -Привіт, брате.
О, і я рада знайомству.
-Я в захваті. Привіт. Дякую. Чудове місце. -Гей, яка ти гарна. Радий бачити.
Неймовірне. Друже мій, привіт. Радий бачити.
Вітаю.
-Оо. -Я хочу тобі сказати: щойно продам це
-місце, поверну тобі все, що позичив. -Е-е, припини. Ні.
Це твій вечір. А решта не має значення.
Дякую.
Так. Ми тобою пишаємося.
Гаразд, покажеш їм, де вони сидять. Бо ви сидите біля нас. Прошу.
-Так. -Дякую.
Гей. Таки зміг. Дякую, що прийшов. Ти надзвичайна. Дуже радий вас бачити. Дякую,
-що прийшли. -Привіт, Джої. Радий бачити.
Еле?
Так.
Ее… Дізнався, що ти закриваєшся. І мені щиро прикро… Я й сам бізнесмен і…
нікому такого не побажаю, тож, ее…
У СПІРІТО, 1932
Це така символічна пошана, частина історії будівлі, ми її зберегли.
Це зворушливо. Дякую.
Що ж…
-Так, ее… Це тобі, а я вже собі піду. -Ні, ні, ні, сідай. Повечеряй, відкоркуй
вино, а я підійду і вип'ю з тобою келих, гаразд? Сідай до столу, будь ласка.
Гаразд.
Наші гості чекають на страви з вашою любов'ю… Готові?
-Так! -Так! Вууху!
Готові!
-Готові! -Вууу!
Гаразд.
Мм, мм.
О, ідеально.
Не пересоли.
Вже йду.
Мм. Висипай.
Мм. Так і хочеться з'їсти. Як смачно!
Скуштуй.
Мм. Мм.
А я казала. Дуже смачно.
Мм.
Смачно. Неймовірно.
А. А, а, а.
Мм.
О боже… Все дуже смачно.
Ааа.
Мм. Передайте.
Аа. О!
Ага.
-Аа. -О.
А-а-а…
-Мм-цьомк. -Мм.
Наші бабуні пишалися б.
-Оо. -За бабунь.
За бабунь.
Вибачте. Зможете вийти до нас на кілька секунд?
Будь ласка.
Що вже сталось?
Що таке?
Гаразд.
А.
-Так! -Вуууу! Тааак!
Дякую вам.
ДЛЯ ДЖОЇ
ДЖОЇ, Я Б ТАК ХОТІЛА ДАТИ ТОБІ БІЛЬШЕ, З ЛЮБОВ'Ю, МАМА
КУРКА ТЕТРАЦЦІНІ
ШПИНАТНА СИРНА ЗАПІКАНКА
НЕДІЛЬНА ПІДЛИВА
Мм.
ПРОДАЄТЬСЯ РЕСТОРАН
Що сталося?
Ми сталися…
Що ж… Вибачте, що потурбував, і дякую за ваш час… Дякую.
Коли мій редактор, Едвард Дюрант, доручив мені зробити огляд «Енотеки
"Марія"», нового італійського ресторану за адресою Хаятт-стріт, двадцять сім,
Стейтен-Айленд, Нью-Йорк, мене заінтригувала концепція запрошення на
роботу справжніх італійських бабунь, а не відомих шеф-кухарів.
Дякую.
Та згодом я зрозуміла, що цей колоритний, невеличкий ресторан,
з атмосферним дизайном, домашнім і затишним інтер'єром,
пропонує не лише смачну їжу… Тут страви з родинним теплом.
Оце так.
-Тобі вдалося, брате. -Нам вдалося.
Атмосферний дизайн, так? Це все я.
-ЕНОТЕКА "МАРІЯ" -Тут страви з культурою… і минулим.
Молодчина, так тримати!
Тут страви з традиціями і родинними історіями поколінь.
Тож якщо хочете просто смачно поїсти, не йдіть до «Енотеки "Марія"».
Та якщо вам хочеться смачних страв,
які подарують насолоду і огорнуть теплом вашу душу, не йдіть,
а летіть до невеличкої родини, де готують так,
як готувала для вас найрідніша людина, яка любила вас понад усе.
І неодмінно замовте капуцеле.
Алло?
Сейді?
Так, це я.
Це мама.
Ма?
Так.
-Привіт. У тебе все добре? -Так.
ZAGAT
Ніхто не вірив, окрім мене. Я взяла на себе дизайн, і подивіться, що про нього
написали. Ось, ось, тут написали: «атмосферний дизайн».
Ее, люба, можна тебе на хвилинку?
-Гаразд, наповнимо келихи. -Ооо, так.
-Я просто розповідала… -Усе подобається?
-Так. -Надзвичайно.
Юристко?
-Джо, ти такий молодець. -Не я молодець, а ми всі.
О, припини. І треба знайти офіціанта, бо в мене іспити.
Знову з квітами? Зроби перерву хоча б на день, нехай скучить.
-Так. -Мгм.
-Тут усе гаразд? Усе добре, люба? -Краще й не може бути, золотце.
-О, як гаряче. -Що таке, чарівнице?
-Тут гаряче. А я у вовняній кофті. О! -О, знаю, вибач за овечу голову та
очі, але це продається. І визнай, що вона незрівнянна.
-Я… Я працюю, я працюю. -Знаю-знаю. Я вийду на
Гаразд, гаразд.
Хвилинку, на свіже повітря.
-Переведи подих. -Так.
Ви моя гордість.
ЕНОТЕКА "МАРІЯ"
Вуууху!
-Гей, гей, гей, гей, гей, гей! -Гей, гей, гей, гей, гей!
ВІДЧИНЕНО
ЕНОТЕКА "МАРІЯ" ПРАЦЮЄ ВЖЕ ПОНАД 15 РОКІВ.
ВОНА ДОСІ РОЗТАШОВАНА НА СТЕЙТЕН-АЙЛЕНДІ В НЬЮ-ЙОРКУ.
СЬОГОДНІ ТУТ ПРАЦЮЮТЬ БАБУНІ З УСЬОГО СВІТУ.
БРУНО ДОСІ ВІДВІДУЄ РЕСТОРАН.
ДЖО НЕ БЕРЕ З НЬОГО ГРОШЕЙ.
СТОЛИК БРОНЮЙТЕ ЗАЗДАЛЕГІДЬ.
ТУТ ВАС ОТОЧАТЬ РОДИННИМ ТЕПЛОМ.
А ЯКЩО НАВАЖИТЕСЯ…
У МЕНЮ ДОСІ Є КАПУЦЕЛЕ.
NONNA'S HOUSE
БАБУНІ
ПРИСВЯЧУЄТЬСЯ МАРҐАРЕТ І АМІЛЬ МАККІ
БАБУНІ