Моля, побързайте. Нямаме цял ден на разположение,
а има много за разглеждане.
Сувенирите когато се върнем.
Забранено е да хвърляте боклуци в националния парк.
Сега да се раздвижим, моля.
Като се качим в планината искам да напомня на всички, че
можете да събирате гъби, диви ягоди и цветя за ваше удоволствие,
но не можете да унищожавате дивите растения
или кариерата за добив на камък, минералите и вкаменелостите.
И като говорим за вкаменелости...
И като говорим за вкаменелости,
чували ли сте някога за Човекът в леда?
Тялото на 5,000 годишен планинар
е било погребано в ледник в Алпите.
Ледът го е запазил до най-малкия детайл,
кожата му, дрехите му
дори последното ядене в стомаха му.
И така 50 века по-късно,
той може да бъде анализиран и идентифициран от нас.
Ейолф спечели трета награда в състезанието по рисуване.
Е, и?
Не дойде да си вземе наградата. От два дни го няма.
-Можеш ли да свършиш нещо както трябва, Тор?
-Трябваше да се обадиш на Рита. Ти си учител на Ейолф.
Нямаше никой на мобилния, нито на стационарния.
Тя не отговаря на съобщенията ми.
Мислех, че трябва да кажа на теб, преди да говоря с директора.
-Ще се погрижа лично, благодаря ти.
Доста е добро. Жалко, че пропорциите не са правилни.
-Ще отида да го видя веднага.
Тогава я вземи с теб. Той спечели трета награда.
Все пак си му леля. -Много умно от твоя страна, Тор.
Пак заповядай, Аста.
-Не сега. Ще се видим утре.
Аста.
-Раул, отивам до брат ми.
Добре.
-Ейолф не е на училище от два дни,
а сестра ти не отговаря на телефона.
Ще дойда с теб. -Да. Не, стой тук.
-Не. Рита може да е в града, доколкото знам...
-Ще ти се обадя.
Ще дойда следобед. На кафе, чай, чаша вода...
Да. Може.
Добре. Ще се видим.
-Докато следим тази сеньорита, сега пък господарят го няма?
Нищо не ти убягва, Астрид.
-Не го приемай лично, все пак съм социален работник.
Вярно.
-Като говорим за това, разказвала ли съм ти за децата?
Да, но както виждаш съм малко заета,
и незнам как да ги обучавам без преводач.
-Нямам късмет нито с теб, нито с брат ти.
-Тези деца се нуждаят от всякаква помощ, която могат да получат, Аста.
-Те са бегълци, а ние ги третираме като болкук.
Алфред трябва да мисли за Ейолф, има си достатъчно проблеми вече.
-Права си.
-Беше нечестно от моя страна. Горкото дете.
-Той трябва да го оставя да играе по-често с нас на вълнолома.
-Там сме всеки следобед.
-Ейолф е сам в по-голяма част от времето.
Може би го пазят прекалено много.
Рита.
-Здравей. Какво те води в града?
Ти ми кажи. Ейолф не е отишъл на училище сутринта.
Няма го от няколко дни. Учителят му се е поболял от притеснение.
Затова реших да те проверя.
-За какво е цялата тази врява?
Нека ти помогна.
-Ейолф имаше стомашни болки тези няколко дни.
-Аз бях с него. Това е.
-Между другото Алфред се върна. Така ли?
-Малко неочаквано, не мислиш ли?
-Кръвта го зове. Да, сигурно.
Но трябва да се обадиш в училището или на Раул.
Как е той? -Малко е променен.
Сигурно е много уморен.
-Не съм го чувала, откакто се е върнал.
Виждаш ли? Какво каза докторът?
Планинският въздух и упражненията правят чудеса.
-Да, предполагам, че е така. Искаш ли да дойдеш да го видиш?
-Не идваш много често тук.
Знам. Трябва да идвам по-често.
-Имаш ученици, изкуството... разбирам.
-Как се справя моят брат с всичките ти викинги?
Престани, Рита.
Той ще дойде следобед.
-Къщата е толкова празна,
стана тъжно след заминаването на Алфред. Никой не говори за това.
Цяло чудо е, че не си се побъркала.
-Никога не е бил далече от мен, нито дори за ден.
По-добре да свикваш с това. Добре е за него. Заповеди на доктора.
-Заповеди на доктора, заповеди на доктора...
-Не мога да си позволя да бъда чувствителна като теб, Аста.
-Ако го пусна да замине може никога да не се върне.
Ейолф спечели трето място на състезанието по рисуване.
-Сигурна съм, че Алфред ще се гордее.
Мисля, че трябва да го убедиш да даде на момчето повече свобода.
Остави го да играе с децата на Астрид, например.
-Това ще му се отрази добре.
-Той не може да тича и да играе като останалите деца, нали?
Ще говоря с Алфред за това. -Ще може ли сега?
-Ето ви! Вижте какво намерих.
-Паднала е от метлата за летене!
Аста! Радвам се да те видя. -Добре дошъл.
-Какво ти казах? Не е ли сладък?
Да.
Приключи ли с писането вече? Как върви книгата?
-Не, не съм я написал. Какво?
-Нито ред. Разхождах се и медитирах, мислих.
Ще медитираш и за нас също, надявам се.
Жалко за писането.
-Как върви твоето рисуване?
Ейолф спечели трето място на състезанието по рисуване.
Поздравления, тиквичке. -Благодаря.
-Извън пропорциите?
-Мисленето е това, което има значение,
а не да поставяш нещата на хартия. Не бъди толкова пренебрежителен!
-Престанете да говорите и побързайте.
По-спокойно ми е в планините. -Горкият ти.
Мога ли да дойда с теб? -Може би, когато пораснеш, момчето ми.
Бих искал да мога и аз да изкачвам планини.
Много си остроумен днес, тиквичке.
Заради татко ли?
-Да. Къде е чичо Раул? Той ми обеща лък и стрели.
-И искам да ме научи да плувам. Да плуваш?
Всички останали момчета могат. Аз съм единственият, който не може.
Можеш да се научиш на всичко ако си го наумиш.
-Хей! Влизайте вътре. Сама съм,
медитирайки и готвейки за всички вас!
Да вървим, Ейолф. Не трябва да оставяме мама сама.
Влизай вътре.
-Ще я вземеш ли?
Не искаш ли да я задържиш за себе си? -Предпочитам да я дам на теб.
Ще пазя като очите си. Не се тревожи.
Какво е това?
-Карала ли си до старата ферма? Да.
-Виждала ли си Мопсманд и Вдовицата на плъховете?
Ейолф, защо я наричаш така?
-Всеки й казва така. Откакто е започнала да убива плъхове на острова...
От кога?
-Откакто плъховете отвлекли нейното бебе от люлката и го изяли.
Разбитото сърце може да те направи лош, Ейолф.
Ще научиш това скоро.
Няма причина за смях.
Мопсманд!
Мопсманд, ти мързеливо лайно!
Били са пак тук. Хранили са малките си.
Чудя се какво ще последва?
-Лодката! Лодката! Лодката!
Сладките ми. Бъдете тихи.
Тихо, сладките ми.
Ще ви хвърля на вълнолома.
В морето, сладките ми.
Там ще намерите мир и спокойствие, милите ми.
Мир и спокойствие.
-Наистина ли мислите, че това е интересно?
Защо не го оставиш да играе с останалите момчета?
-Не. Защо не?
Дрехите ми.
Ще се подиграват на дрехите ти, нали?
-Защо биха направили това?
Завиждат му, затова.
-Това е сериозна причина. Разбира се, че е.
Завистта е идеална причина за много неща.
-Кафе? Мляко? Захар?
Завистта никога не може да бъде причина за нещо.
-Завистта е негативно и ирационално чувство,
а чувствата са обратното на причините.
Знам какво означава това. Мляко, моля, без захар.
-Ейолф, въпросът е там, че...
Знам как се чувстваш.
Не се тревожи.
Ще има още ловуване преди залез слънце.
-Има много неща, за които си струва да се замислиш.
-Помни само, момчето ми.
-Не можем да бъдем отговорни за начина, по който се чувстваме.
-Отговорни сме само за това, което си причиняваме.
-Спокойно, спокойно.
-Моля ви да го извините.
-Добро момче. Да. Ти си добро момче.
-Не се страхувайте, милички. Това е Мопсманд.
-Кажи здравей на малкия господар.
-Не се страхувай. Ела по-близо. Ейолф.
-Той не хапе. Ейолф,
излез да си играеш с другите момчета.
-Има ли плъхове в тази къща?
Не, тук няма.
-Никога не можеш да бъдеш сигурен. Убедени сме.
-Мопсманд проследи следите до тук. Той никога не греши.
-Няма време.
-Скоро ще погребвате зъбите си в киселата почва.
Достатъчно, моля те.
-Не можем ли да останем?
Да... Не, не сега. -Пълно е с плъхове тук.
-Тя е просто една старица. Тя е опасна.
Тя и малоумния й идиот! -Какво искаш да направя?
Не мислиш ли, че Мопсманд има мило лице?
-Не.
Ще си промениш мнението, малки господарю.
Виждаш ли, аз и Мопсманд, водим Цар Плъх
и цялото му потомство към мъчителен край.
-Ще ти хареса ли да преживееш това, което тя е преживяла?
Вярваш на това, което всички казват? -Лесно е да се побъркаш там.
По дяволите, ти си си се променил.
Аз и той разботим заедно. Лесно е.
Аз свиря на гайдата си
и всички същества, да са благословени малките им сърчица,
всички те излизат от ъгълчетата и пукнатините.
Аз свиря на гайдата си
а той ги напъхва в чувала. После ги изхвърляме във водата.
-Накрая те се удавят.
Да.
-Докторът не ми каза да отида. Каза.
Защо замина? -Ами...
-Ето ме тук нощ след нощ, работещ над "Вина и отговорност",
докато не се съмне. Това не е добре,
трябва да има нещо,
нещо, което мога да правя.
Но ти работиш над това от години. Никога не си говорил за нещо друго.
-В живота има много неща, освен писането.
Сигурно е заради свежия въздух, около теб напоследък.
-Говоря за Ейолф.
Ейолф?
-Да, време е да му бъда баща.
Но ти си! Поне последния път като проверих.
-Трябва да му помагам за състезанието. Къде е той?
Това да не е някоя от твоите умопобъркани игри?
-Трябва да развием потенциала му. -Да подхранваме мечтите му.
Не е в градината.
Обзалагам се, че играе с другите деца.
Ти сериозно ли?
-Не мога да се разделя на две.
-Вече няма място за писане.
-Трябва да се концентрирам върху Ейолф, да му отдам вниманието си.
-Там горе
съвсем сам, се почувствах като част от пейзажа.
-Това ми даде цел.
-Тогава осъзнах.
-Без повече писане. -Не. Без повече писане.
-Има само едно нещо, което е от значение: синът ми.
Ейолф ще успее благодарение на теб? Така ли?
За да се гордееш? -Ще ми е нужна твоята помощ, Рита.
-И твоята, Аста.
Значи все пак можеш да се разделиш на две.
Здравей. -Здравей.
-Как си?
-Къде беше? -Разтревожих се.
Можеше да дойдеш да ме видиш.
-Виж се, изглеждаш чудесно. Ние празнуваме.
-Така ли?
-Добре дошъл, Алфред?
Как върви компютърната ти програма? -Готова е.
-Отне ми малко време, но я приключих!
Затова ли си толкова щастлив?
-Да. -Получих и ново предложение.
-Разбрах вчера вечерта.
-Важен нов договор. -Връщам се у дома.
Значи скоро ни напускаш?
За какво е новият проект?
-Вода. Процесът на кристализиране на водата и превръщането й в лед.
-Хибернация и консервиране на материята на живот.
Замразяване на ДНК клетки? -Да.
-Може би скоро и на душите ни. -Кой знае?
-Аста, да се разходим?
Малко е мрачно.
-Това може да е последната ни разходка.
Добре тогава. Да отидем до морето.
-След теб.
Ако видиш Ейолф, кажи му да се прибира.
-А къде е той? -Обещах му това.
Тук някъде. Вероятно си играе.
Това е невероятно.
-Най-хубавото нещо на света е играта. -Животът не е ли игра?
-До скоро. Забавлявайте се.
-Аста наистина ли се интересува от него?
Вероятно да.
-Малко ме тревожи това. Мен ме тревожи Раул.
-Не си много приказлива днес.
Морето е малко бурно.
Трябва да вземем следващия ферибот до града.
-Тя ми е сестра.
Бих казала, че е достатъчно голяма вече.
Ще се радвам да ги видя заедно.
-Наистина ли?
А ти няма ли? -Защо?
-Не искам да се натрапвам.
Стига... Аз съм ти снаха.
-И какво от това? -Значи не можеш да ме обичаш.
Тогава могат да продължат живота си.
Изпитвам нежност към теб, Раул. Голяма.
-Добре. -Тогава няма за какво да спорим?
-Нека просто се разходим.
Да. Хайде!
-Хубава шапка. -Снахичке.
Щеше да е хубаво, ако имахме повече време за нас. Това е.
-От сега нататък ще имаме предостатъчно.
-Само си помисли. Никакво писане повече! Мразя те!
-Значи сега ме мразиш, а? Да.
Бутай, бутай лодката надолу по течението,
Бързо, бързо, бързо, животът е мечта.
Камък, хартия, ножици.
Тази сутрин ти си дойде.
Пуснах щорите в спалнята ни,
сложих си секси бельо и те чаках.
-Исках да поговорим за Ейолф. Ти го направи вече.
-Не. Да, така е.
Докато аз се събличах, ти говореше за Ейолф.
Попита ме как е стомахът му. Аз те чаках.
След това легна в леглото и заспа като дете.
А, аз все още те чакам.
Ейолф!
Махни се оттам!
Ейолф! Ела тук!
Алфред, толкова си самонадеян. -Какво?
Приемаш много неща за даденост. -Например?
Мен.
-Ти си толкова обсебваща.
Ще ти отмъстя за подигравката ти, Алфред.
Кога ще заминаваш?
-Скоро. Астуриас е толкова красив по това време на годината.
-Какво си мислиш?
Мога ли да ти дойда на гости?
-Ако направиш това...
Ако направя какво...
Знаеш ли, че съм привлекателна за мъжете?
-Ти наистина си. Много.
-Много, много привлекателна.
-Това ли е?
Почакай да приключа с теб.
-Да си направим бебе. За Ейолф. -Дължим му го.
-Какво има? Не може ли да не замесваме Ейолф?
-Ейолф? Поне веднъж само аз и ти.
Понякога ми се иска... -Какво?
Иска ми се да знаех, за да го разбереш и ти.
-Какво ти се иска, Рита? Недей да ми крещиш!
-Не крещя. -Какво по-дяволите искаш?
Ало?
Господи! Момчето ми!
-Ейолф! Ейолф!
Махнете се! Оставете ме!
-Ейолф!
Когато учениците дошли при Исус и попитали:
"Кой е най-великият в Небесното царство?"
Той им показал, детето и казал:
"Истина ви казвам,
ако не се промените и не бъдете като децата,
никога няма да идете в Небесното царство.
Който бъде смирен и стане като това дете
ще бъде добре дошъл в Небесното царство,
а който има едно дете като това ще получи мен.
Но ако някой причини мъка
на някое от тези деца, които вярват в мен
ще бъде наказан с воденичен камък увит около врата му
и ще бъде удавен в дълбините на морето."
Искате ли?
Чаша топъл шоколад ще помогне.
Шоколадът е полезен за нервите.
Най-вече за стомаха.
Шоколад?
Дълго ли си тук?
-Не.
Алфред, не трябва да стоиш тук сам.
-Течението сигурно вече го е отнесло. -Далече в открито море.
Недей така. -Колко време мина?
-10 дни? Алфред!
-Има ли значение? Значение?
-Да. Значение. -Провидение, съдба...незнам.
-Не е ли всичко с цел? Алфред.
-Астрид го е видяла в камиона с тези идиоти.
-Тя го извикала и той се изправил. Паднал и изчезнал.
-Защо смъртта ни го отне?
Не е тя.
-Ейолф не е причинил никому нищо лошо.
Дай си време, Алферд. -Време!
-Времето е всичко, което имам.
Остави ме сама. -Добре.
-Не мисля, че Раул трябва да е с нас.
Отложи заминаването си. Заради погребението.
-Не очаквах от него да го направи.
Той е чичо на Ейолф.
-Ти изпитваш чувства към него, нали? Да. А ти?
-Спомням си как ми помагаше да си връзвам обувките.
-Когато татко почина... Бяхме толкова малки.
Не бяхме ли поне малко щастливи? Само ние двамата.
Но после ти отиде в университет...
-Ако беше се родила момче, щеше да се казваш Ейолф.
-Татко ми го каза.
-Казвал ли съм ти това? Много пъти.
-Исках да те наричам Ейолф.
Казвал ли си го на Рита?
-Мисля, че го споменах веднъж. Не си.
-Е, тя ми е жена. По дяволите, Алфред.
-Предай се! Няма.
-За малко забравих. И аз.
-Напълно забравих! Да.
-Той беше извън съзнанието ми. -Всичко, за което говорихме.
Така ли? -Да!
-Нямам право!
Трябва да си починеш, Алфред. -Нямам право на почивка!
-Ето ме седя и се чудя какво ще вечеряме!
Ако това те успокоява...
-Спокойствие? -Не заслужавам спокойствие!
-Върви, махай се!
-Аста.
-Винаги съм знаел, че имам да изкупвам грехове.
Грехове за какво?
-За това, което направих. Заради татко. Татко?
-Винаги е бил рязък с теб.
Татко беше войник. Това беше неговият начин.
-Не беше много мил и с мама.
Мама не винаги е била това, което трябваше да бъде.
-Никога нищо не забелязвах.
Не, не и когато не искахме.
Алфред, остави татко да почива в мир,
и поговори с жена си.
Хората си тръгват. Иди при нея.
Вътре има топъл шоколад.
Желаете ли по чашка?
-Вътре е задушно.
Тръгваш ли си? -Да.
-Ако не съм необходим за друго.
-Чао, Алфред. -Благодаря, Астрид.
Питам се:
Толкова ли е плосък животът ни? Нямаме ли какво да си кажем?
Вие сте млади, изпълнени с очаквания,
кипящи от живот.
Защо не мога да го видя в никоя от вашите творби?
Академично е, плоско е,
мъртво е и скучно до смърт.
Винаги съм приемала, че има
мъка или радост
или някаква тайна страст
втренчена в нас от душата на изкуството.
Ако имате достатъчно търпение дадете си време,
като ловец, дебнещ в храстите
ще ви дойде изневиделица,
ще ви удари
като гръм.
-Казвате го на нас, гледайки творбите ни
или на художниците?
И двете.
Да го сътвориш или да го съзерцаваш,
всичко е част от едно общество между хората,
в което ние споделяме едно и също усещане,
с което се разпознаваме един друг чрез споделянето.
Алфред, къде е лъка? Този, който брат ми направи?
Ходих до вълнолома тази сутрин.
Знаеш ли, че не е изчезнал веднага.
Децата са го видели да лежи долу
на дъното във водата.
Нямало е какво да се направи.
Казаха, че е лежал по гръб.
С широко отворени очи. Неподвижен.
Тогава нещо го е понесло навътре в морето.
Представях си го да лежи там с широко отворени очи.
Мога да ги видя. Виждам ги и сега.
-Сега вече имаш ли, каквото си пожела, Рита?
Какво? -Знаеш.
Да знам какво?
-Сега вече сме само двамата, както искаше.
-Така ли е, Рита! Млъкни, по дяволите.
Не смей да ми казваш какво искам или какво съм искала.
-Поне веднъж бъди честна.
-Кажи го!
Ейолф никога не ме допусна близо до себе си.
Винаги имаше нещо, което стоеше между нас.
Не ти. Знаеш за кого говоря.
-Кажи, каквото искаш да кажеш.
Затвори вратата на излизане.
Аста винаги е стояла като шибан полицай между мен и сина ми.
-Аста го обичаше.
Да, определено. Още от началото.
И го заобича още повече след инцидента.
Отвори вратата, Алфред, не съм свършила.
Проблемът е, че ти беше толкова обсебен от тъпото си писане.
През всичките тези години, борейки се с празните страници,
започна да се съмняваш в себе си.
Може би не съм такъв добър писател.
Да видим с какво друго мога да се захвана?
Ейолф е следващият.
Малкият Ейолф,
който не можа да почувства любовта на баща си.
И след като изгори шибаната книга той пак е мъртъв, нали?
И всичко това се случи, ти противен лъжец.
Отговори ми, страхливец!
Хайде, твой ред е!
Ти започна това!
Никога не съм била близка с него.
Ти така и не го опозна.
И сега ето ни,
горчиво оплакваме загубата му.
Загубата на малко странно момче.
Никога не сме го обичали.
Нито ти, нито аз.
Бяхме заети да чувстваме вина заради инцидента.
-Продължавам да виждам,
как Ейолф идва към мен, със светнали очи,
тичайки и плувайки като останалите момчета.
-Без патерица, без да накуцва.
-Сякаш нищо не му се е случило.
-Говориш за инцидента,
но ти остави бебето на масата без надзор,
и заспа на кушетката.
-Обеща ми да го гледаш.
-Дойде при мен, възбудена
искаше бързо чукане...
Това е толкова отвратително.
-Забравихме детето. -Забравихме всичко.
-Всичко се връща все пак, нали?
Това е толкова отвратително и жестоко.
-Ние сме жестоки, отвратителни, мила моя.
-А сега, мама и татко се изправят пред присъдата си.
Такъв е съпругът ми. Хладнокръвен, отговорен,
потушаващ бурята в моменти на отчаяние.
Би ли ме убил след всичко това, Алфред?
-Не.
Ще се самоубиеш ли?
-Не.
Точно така.
Нито пък аз.
-И така? Какво ще правим?
-Ще забравим. Ще забравим сина ни?
-Вината ни. Тогава няма да ни остане нищо.
-Щом казваш.
-Ти ме плашиш, Рита. -Винаги си го правила.
Защо?
-Винаги съм чувствал този страх, дълбоко в себе си.
Мислех, че Ейолф е този, който се страхува.
-Ейолф?
Аста.
Харесваше ти да я наричаш Ейолф.
Знам го. Ти ми каза веднъж.
Прошепна го в ухото ми.
Не помниш ли? Докато ме чукаше.
В деня, в който детето ни осакатя.
-Аста никога не ме е наранявала.
Но ти се страхуваше, че може да я нараниш.
Мопсманд!
-Аста?
Трябваше да се обадиш. -Недей, моля те.
Време е да заровим зъбите в киселата почва.
Моментът настъпи, мили мой.
Моментът настъпи.
-Имаш ли нещо за пиене?
Червено вино. Нищо друго.
Подай ми кърпата от банята.
-Май беше заета с нещо.
Какво искаш?
-Рита и аз не можем да живеем повече заедно.
Какво общо има това с мен? -Много, ако питаш нея.
Наистина ли? -Трябва да се махна от тази къща.
Ами давай. Махни се.
-Да се върнем назад, в миналото.
Ти и аз обратно в доброто старо време?
-Невъзможно.
-Заради Раул ли? Не.
-Защо тогава? А ти как мислиш?
-Защо си толкова студена и отблъскваща, сестричке?
Споделям само на музика, благодаря ти.
-Той е при теб, нали?
-По дяволите, знам, че е там. Да.
-Кажи му да се обади. -Трябва да му кажа нещо.
-Кажи му да се обади на шибания телефон!
Не, не ме намесвай в това, Рита. И ти не се намесвай.
-"Не ме намесвай в това"? Изобщо ли не ти пука!
-И двамата сте толкова малодушни! -В кръвта ви е!
-Ще те убия!
-Едно плюс едно прави две, казах ти? -Две плюс две е четири и още.
Болката те кара да откачаш, Алфред.
Най-вече, когато не си сигурен от къде идва тази болка.
-Обичам те.
Как? -Какво имаш предвид?
Как ме обичаш?
-Каква е разликата?
Всичката разлика на света, Алфред.
Страшничко е нали?
Страшно е да виждаш как неизказаните и недовършените неща
ни настигат с времето.
Не е ли минало достатъчно време вече?
Не можем да се преструваме, че не ги виждаме.
-Какво рисуваш? -Водни лилии?
Да. Приличат на рани във водата.
Сега си върви.
-Водни лилии? Да.
Приличат на последно сбогом с Ейолф
-С Ейолф? -Или с теб?
От двама ни.
Като подводно течение е.
Мощен поток от вода се оттича към морето от извора.
Затова го наричат "оттичане".
Казах на агенцията, само испанци англичани и германци. Добре.
Вие плувате. Плувате, плувате, плувате
и изведнъж течението ви отнася и ви влачи надолу
надолу, надолу, надолу.
А вие се опитвате да дишате дишате, дишате.
Какво по дяволите! Кой си ти?
-Това не е шега. -Умря човек.
-Други изчезнаха и никой от тях не се върна,
не бяха погребани, за да ги запомнят.
Благодаря, извинявайте.
Извинявайте. Благодаря.
Светла бира, моля. -Веднага.
Колко време ще чакам? -Един момент.
Хей!
Дълго време не сме се виждали. -Раул!
-Заминаваш най-после? Да.
Няма какво повече да правя тук.
Ще взема автобус до летището. Най-после отлитам на юг.
-Бирата ви. Благодаря.
-42 крони. Не, аз ще платя.
Колко е заедно с бирата? -123 крони.
Заповядайте.
-Благодаря.
Да излезем ли отвън? По-тихо е. -Да.
Заминаваш ли някъде?
-Да, най-после се местя. -По на север.
В различни посоки значи? -Да, аз го премислих.
Не е в природата ми да се замислям много над нещата.
-Ти трябва да мислиш над новия си проект.
Значи, той те пусна да заминеш?
-Аз съм свободно момиче.
Той е съгласен с това?
Сигурно е било трудно за теб.
Имам предвид да оставиш всичко зад себе си.
Толкова ли е трудно да поискаш помощ?
-Ти вече ми помогна. Да.
Ти и аз отиваме в различни посоки,
но кой знае?
-Кой знае?
Тежко е. -Мога да го нося.
Сигурна ли си за това?
Да погребеш себе си там горе в мрачната зима?
Той няма да дойде.
Нито при мен, разбира се. Нито пък сам.
-Сигурно е много ядосан. Чувства се предаден.
Мисля, че му е в природата да се ядосва.
Трябва ли да те умолявам да останеш? -Това е последното, което искам.
А какво искаш?
Кажи нещо. Не ме оставяй така да гадая.
-Направих нещо нередно, Рита. -Много нередно.
Затова ли ще избягаш така като изгнаник?
-Да.
Няма значение колко далече ще отидеш, не можеш да избягаш от него.
-От кой?
От името Ейолф.
-Това е друга история.
-Иска ми се да имах твоята смелост.
Толкова смела и глупава.
-Довиждане. Няма да ви пиша.
-Обещай ми първо да помислиш за себе си.
Нито косъм във водата или ще се превърне в змия.
Пази се от светлината на дъното.
-Детето ми, там долу.
И всички други дечица,
всички са там долу.
Накрая всички ще идем там долу, когато му дойде времето.
Усмихва ли ти се сега Малкият господар?
-Да.
Това е неговото сбогом, мила госпожо.
Довиждане и бъди щастлив.
Усмихва се на доборото провидение.
-Това е много мило от негова страна. -Стрхувам се, че той не ме интересува.
-Не чак толкова много.
Студът уби плода,
но също така запази и семето.
-Рано си станала, Астрид?
Боже, Рита. Ти също си ранобудна.
-Раул замина вчера. -И Аста също.
-Дойдох да ги изпратя. -След това не ми се прибираше в къщи.
И изкара нощта на този студ?
-Да. Добре ли си?
-Да.
-Снощи видях Ейолф.
-Той е добре, Астрид.
-Каква е разликата за мен дали е истински или е само във въображението ми?
Той каза ли нещо?
-Да. Определно да.
-Определно.
Благодаря.
ЦЕНТЪР ЗА БЕЖАНЦИ
Знаеш ли никога не съм имала късмет в любовта.
Имаше една жена,
но нека кажем, че просто не заживяхме щастливи заедно.
-Ти и аз бихме могли да живеем заедно нали, Астрид?
Повече, доколкото си спомням. -И ето ни.
-Срещаме се една с друга за пръв път.
Всички имаме малки тайни.
Нашето тайно убежище. Погледни ме, Рита.
Дебела лесбийка с с изтекъл срок на годност.
Грижа се за тези деца, защото...
си нямат никого освен мен.
Може би, защото мразя кучетата, кой знае?
-Иска ми се да знаех, за да го разбереш и ти.
Какво?
-Това е нещо, което казах на Алфред точно преди Ейолф да умре.
-Астрид, какво да направя, за да помогна?
Да помогнеш, незнам...
Можеш да ми помогнеш да събрем тези балони.
Можем да ги сложим ей там.
-Добре.
-Политика. -Какво знаем за политиката?
Чакай!
Познавам те.
Ти си Човекът в леда .
ЗА ЦЕНТЪРА ЗА БЕЖАНЦИ
Горе в планината, преди Ейолф да умре,
се опитах да се изгубя,
да изгубя всяко усещане за посока.
Горе, на леда се почувствах щастлив.
Само аз и никой друг. Нито ти, нито Аста,
нито Ейолф.
Представях си, че съм умрял.
Смъртта пред лицето ми, но аз не се страхувах.
Изглеждаше толкова естествено.
Толкова вълнуващо беше да си играеш с мисълта за смъртта,
да игнорираш всичко друго,
да се нося над собственото ми съществуване над земята.
-Усещаш, че си жив, когато те боли.
Върнах се тук.
Бях толкова сигурен, че съм заблудил смъртта.
Заблудил съм я и съм я оставил зад себе си.
Но тя ме последва и взе Ейолф.
-И ти се почувства щастлив, нали?
-Не твоят живот е щастлив, а неговият.
-Аз и ти сме толкова свързани.
Няма да го забравим, нали?
-Може би сега и завинаги, ще го виждаме.
Къде ще го търсим?
-Горе. В леда и тишината.
Превод: mulence