РОЗУМНИК УІЛ ХАНТІНГ
… еф від ікс у квадраті де ікс.
Я знаю, що дехто вже вивчав це. Але нікому не зашкодить освіжити пам'ять.
Дякую, Стівене.
Я також написав теорему Фур'є на головній дошці в коридорі.
Сподіваюся, до кінця семестру хтось доведе її . І він заслужить мою повагу…
… а також просунеться по шляху слави.
Його ім'я потрапить до журналу Технологічного Інституту Масачусетса.
Воно посяде місце поряд з нобелівськими лауреатами, найвідомішими астрофізиками.
І навіть вашими викладачами.
От і все. Якщо є питання, впевнений, на них відповість наш Том.
– Привіт. – Як справи?
– Добре, а в тебе? – Також.
– У нас із Кеті так і не вийшло. – Ні?
– Ні. – Чому?
– Не знаю. Кеті! – Що?
Чому ти не дала мені минулою ніччю, як зазвичай?
Пішов ти й твій ірландський темперамент!
Думаєш, я стрибатиму на твій маленький куканчик? Іди додому й потренуй його.
Дрібний куканчик! Малюсінький!
У неї немає зуба, Уіл.
І зі шкірою проблеми. Тож, два проти п'яти, що Морган одружиться з нею.
Скільки можна мати майбутню дружину друга? Негарно якось.
– Ти куди? – Час додому.
– Припини клеїти дурня. Ще зарано. – Я втомився.
Ірландський темперамент. От, дурепа! Ірландський темперамент.
– Годі мені спину відбивати! – А ти відійди!
Ну, то що?
– Ти мене розлютив. – Думаєш, я боюся? Не вмієш, не берися!
Наступного тижня Кейсі чергує у барі, у Гарварді. Треба сходити.
– Що ми будемо там робити? – Не знаю.
Влаштуємо бійку зі студентами. До речі, ти схожий на студента.
– Ти ще можеш битися? – Давай!
Давай! Ось так, Джон, давай!
ЛАСКАВО ПРОСИМО, ВИПУСКНИКИ МТІ 1972 РОКУ!
– Професор Лембо. – Так?
Я відвідую ваш курс. Ми вчимося в будинку точних наук.
Нахиліться. Сьогодні субота.
Не хочете випити зі мною?
Можливо. Ми не дочекаємося понеділка, щоб дізнатися.
– Що дізнатися? – Хто довів теорему?
Цілком правильно.
Хто це зробив? Джек?
Це не я.
– Немеш? – Ні.
– Давай, Джоуі! – Білл, МакНамара веде!
Давай, малий!
Джоуі, ноги зміцни! Зарийся! Біжи швидше, Мак! Саме так!
Подвійний, Мак! Уперед!
– Молодець! – Ось так! Відмінний удар.
Морган, що це за дівча в брючках? У неї гарна попка.
– Просто відмінна. – А з ким це вона?
Із чортовим італійцем. Уіл його знає.
Так, це Кармайн Скарпалья. Увесь час у дитячому садку мене лупцював.
– Він? – Так.
– Може, поїмо? – Ти не хочеш із нею поговорити?
– Пішла вона… – Я хочу гамбургер.
– Ні. – Їдемо до Келлі.
Морган, я не поїду туди заради офіціантки. Це зайві 15 хвилин.
Тобі що, так важливі ці 15 хвилин?
Подвійний бургер?
– Чак, я хотів подвійний бургер. – Стули пельку!
– Я знаю, що ти купив. – Дай мені мій сендвіч!
Що означає твій? Я його купив. Морган, скільки в тебе грошей?
Я ж сказав, що в мене немає грошей. То ж віддай мені сендвіч, не будь йолопом!
Тоді жени 16 центів. Сендвіч стане твоїм, коли закінчиш виплату. Ось так!
Щодня будеш віддавати мені по 6 центів, і наприкінці тижня він стане твоїм.
– Чому ти такий жмикрут? – Я схожий на добру фею?
Гадаю, ти заслуговуєш відкриття кредиту. Та ж історія була з диваном, пам'ятаєш?
Твоя мати цілий рік платила по $10. І що, вона отримала диван?
– То ти даси мені поїсти? – На, вдавися!
– Слухай, Чак, зменши швидкість. – Що там ще?
– Поки не знаю. – Якого біса?
– Замовкни, смердюча повія! – Недоумки!
– Кинь, Уіл. – Оближи мій стовбур!
Цьому хлопцеві ще на стадіоні треба було вмазати! Зараз час для їжі.
– Замовкни й пішли. – Не піду.
– То й не ходи. – Я не піду!
Підеш, Морган! Якщо за дві секунди ти не вийдеш, я з тобою потім розберуся.
Кармайн! Це я, Уіл. Пам'ятаєш, ми разом до дитячого садочку ходили?
Зупини цього хлопця!
Дай йому!
Дай йому, давай!
Сильніше!
Уіл!
Копи! Йдемо.
Копи! Йдемо, скоріше.
– Тихіше, брате, тихіше. – У чому справа? Спасибі, що приїхали.
Легше!
Чорт!
Мені здається, або мій клас настільки збільшився?
Але я розумію, що ви прийшли сюди не заради моєї лекції…
… а заради невідомого математичного чарівника.
Що ж, зійди сюди, наш невідомий герой, і отримай нагороду.
Мені прикро вас розчаровувати, але сьогодні ми не дізнаємося ім'я героя.
Мені й моїм колегам для того, щоб довести цю теорему…
… знадобилося загалом більше двох років.
Але нам протистояв дуже обдарований студент.
Він прийняв виклик і відповів геніально.
– Привіт. Коли суд? – Наступного тижня.
Хто ж це все-таки міг бути?
– Вибачте. – Що ти тут робив?
Вибачте.
Це людська праця. Ця дошка не для казна-чого. Зупинися!
Пішов ти!
Ах ти, розумник! Як твоє ім'я?
Господи!
Все вірно.
Тільки ідіот міг завалити таку роботу. Невже складно возити шваброю по підлозі?
– То ж, і ти ідіот. Тебе теж звільнили. – Я втрапив під скорочення.
– Так, скорочення безмозких ледарів. – Мовчи, тебе звільняли частіше за всіх.
– Зате в мене хоч якась робота є. – Так.
– Чому тебе звільнили, Уіл? – Скорочення штату.
– Попрошу дядька взяти тебе на роботу. – А вийде?
– Я ж учора просив знайти мені роботу! – І вчора я сказав тобі <<ні>>.
– Привіт, Кейс. – Привіт, Кейс.
Пішли туди.
Пішли, Морган.
Отже, це і є гарвардський бар? Я гадав, тут усілякі формули на стінах.
Я би попросив найкращого пива цього закладу.
Піду, поспілкуюся з тими солоденькими наприкінці бара. Спробую їх зачарувати.
Знайди й нам солоденьких.
– Привіт. – Привіт.
– Як життя? – Чудово.
– А ви… – … часто тут буваєте?
Чи буваю я тут? Не дуже часто, час від часу.
– Ви тут навчаєтесь? – Так.
Ось у чому справа. Здається, я бачив тебе на лекціях.
– Правда? А на яких? – З історії.
– Можливо. – Мені здається, так і є.
Зовсім не обов'язково мене пам'ятати.
Мені подобається приходити сюди не тому, що я геній. І все ж, я розумний.
– Привіт, як справи? – Добре. То ж, які, кажеш, лекції?
– З історії. – Так.
Просто історія? Курси мають довгу назву.
Це курс загальної історії. Піди, послухай, дуже цікаво.
Тобі він подобається?
Знаєш, правду кажучи, мені він здається занадто простим.
Простим? Не маю сумнівів, що так і є.
Я згадав цю лекцію. Вона проходила між перервою й прогулянкою.
– Кларк, чому б тобі не піти? – Розслабся.
– Кларк, йди! – Я просто розважаюся.
– Якісь проблеми? – Ні, ніяких проблем.
Ти не міг би пояснити мені внутрішній погляд…
… на розвиток економічного ринку південних колоній?
Я вважаю, що основною метою революційної війни…
… між Англією й Америкою було захоплення південних колоній.
У той час вони усе ще залишалися аграрно-докапіталістичними.
Це думка першокурсника, що вивчає марксистську історію Піта Гарісона.
Твоя думка зміниться, коли ти перейдеш до Джеймса Лемона.
За ним економіка південних колоній пов'язана з капіталізацією 1 7 40-их.
За рік ти почнеш повторювати слова Гордона Вуда…
… про передреволюційну утопію й ефекти росту капіталу за військової мобілізації
Не почну. Вуд недооцінював соціальні зіткнення.
Вуд недооцінював зіткнення, засновані на багатстві, особливо успадкованому.
Це ти взяв з Роботи Ессека Вікерса, сторінка 98. Я це теж читав.
Ти так і будеш цитувати його? А власні думки в тебе є?
Або це твій спосіб поводження? Приходиш до бару, видаєш чужі ідеї за свої…
… щоб справити враження на дівчат і принизити мого друга?
За 50 років ти почнеш думати сам за себе…
… і зрозумієш дві важливі речі. Перше: так чинити не можна.
І друге: ти викинув $150 000 на освіту…
… доступну в бібліотеці за $1 .50.
Так, але в мене буде ступінь.
А ти будеш обслуговувати моїх дітей, що відпочивають на лижному курорті.
Можливо. Але я не буду настільки неоригінальним.
Якщо в тебе є ще питання, ми можемо вийти на вулицю.
Більше питань немає.
– Все добре. – Точно?
– Так. – Добре.
Вчасно пішов, зелений недоумок!
Цей хлопець дуже розумний.
Знаходився тут лише 3 хвилини і одразу потрапив до історії.
Я це зроблю. Все чудово, Джимі. Привіт, радий познайомитися.
Ми вже майже з ними домовилися.
Але потім Чак і Біллі образили одну з них.
Товстунка сказала, що я товстий і без зачіски. Загалом, послала мене.
Я жука проковтнув?
Привіт.
Ти ідіот.
– Що? – Ти ідіот.
Я 45 хвилин чекала, коли ти підійдеш. Тепер я в томилася й хочу додому.
– Я більше не можу сидіти й чекати. – Я Уіл.
– Скайлар. – Скайлар.
Так, до речі. Цей хлопець, схожий на Майкла Болтона…
… він не з нами.
Я теж це помітив.
Пречудово. Мені вже час іти.
Завтра рано вставати. Викину ще трохи грошей на освіту.
– Я не мав на увазі тебе. – Та припини.
Ось мій телефон. Якось разом кави поп'ємо?
Звичайно, давай зустрінемося і наїмося цукерок.
– Чому? – Це те й саме, що пити каву.
Так, можливо.
Добре.
– Стійте. – Пішов ти!
Сам пішов!
Он твій студентик із чортовою лижнею.
– Почекайте. – Непогано б йому навішати.
Хочеш посміятися?
– Так. – Так?
Я маю номер її телефону! Як тобі такий поворот?
Пішли.
Пробачте. Це господарський блок?
– Так, чим можу допомогти? – У вас тут працює один студент.
– У мене студенти не працюють. – Він працював у нас. Невисокий…
У якій будівлі?
У другій.
– Якщо у вас щось украли… – Ні, мені потрібне його ім'я.
– Я повинен знати, на що ви скаржитеся. – Це професор Лембо.
– А це професор Хейс. – Том, не треба.
Це дуже важливо. Будь ласка.
Сьогодні він не з'явився на роботу.
– Він отримав роботу через інспектора. – Інспектора?
Так, дільничного інспектора.
Спасибі.
Дурень.
Такі прецеденти, ваша честь, були ще у 1 789 році.
Обвинувачуваний мав право сам себе захищати.
Особливо захищаючи від тиранії власну свободу.
Ваша честь! Генрі Уорд Бічер писав у 1887 році…
– Зараз ХХ сторіччя. – Вибачте.
– Це просто цирк! – Я можу говорити на свій захист, сер.
– Це записано в Конституції. – Я знаю Конституцію.
Свобода – це право душі дихати.
Без неї життя людини в небезпеці, а сама вона – скопець.
– Хто він? – Я продовжу, ваша честь?
Синку, тепер моя черга. Переді мною перелік твоїх діянь.
Важко у це повірити.
Червень 93-го: напад. Вересень 93-го: напад.
Лютий 94-го: крадіжка автомобіля.
Ви захищали самі себе. Справу припинено за статтею…
… користування конем і каретою, закон 1 798 року. Жартую.
Січень 95-го: знущання над поліцейським. Арешти, грабіжництво, непокора владі.
За відсутністю доказів вас відпускали. Неодноразово поміщали в дитячі будинки.
Але забирали звідти через жорстоке побиття.
На це можна закрити очі, але ти вдарив поліцейського. Ти опинишся за гратами.
Вирок оскарженню не підлягає. Застава $50 000.
– Дякую. – Усім встати!
Алло?
– Скайлар? – Так.
Привіт, це Уіл.
– Хто? – Уіл.
Пам'ятаєш кумедного хлопця, який був у барі?
Не можу пригадати нікого схожого. Я б запам'ятала.
Ти мене піймала. Я той жахливий беззубий п'яниця, що весь вечір дошкуляв тобі.
Ах, Уіл! Я згадала.
Як справи? Чому ти не дзвонив?
– Не мав змоги. – От і мужик!
– Секунду. – Що робиш?
Не хочеш мою попку?
– Герв, я тебе пам'ятаю. Як справи? – Не хочеш?
Вибач.
Я подумав, може, ми кудись сходимо цього тижня? Посидимо в кафе, поїмо цукерок.
– Виглядає заманливо. – Так?
Так, звичайно. Ти де?
Взагалі но ти сама навряд чи про це здогадаєшся.
Ти випадково не на юриста вчишся?
– Сідай! – Дякую.
Приємно поговорити з тобою.
Що тобі треба?
Я Джералд Лембо.
Професор, якого ти послав подалі.
Що, в дідька, тобі треба?
Я говорив із суддею, і він погодився відпустити тебе під моє поручництво.
– Так? – Так.
– Але за двох умов. – Яких?
– Перше: ми зустрічаємося щотижня. – Навіщо?
Хочу познайомитися з тобою краще.
А ти познайомишся…
… з комбінаторикою…
… математичними межами.
Виглядає багатообіцяюче.
А другою умовою будуть…
… твої зустрічі із психотерапевтом.
– Я буду доповідати про них. – Правда?
Так.
Порушивши одну із цих умов, ти знову опинишся за г'ратами.
Математикою займатися я буду, але ніяких терапевтів.
Але це ж краще, ніж сидіти у в'язниці?
Я прочитав вашу книгу. У Майка проблема, що й у Чада – біржового маклера.
Ви абсолютно праві, усе зрозуміли. Дуже добре.
– Спасибі. – Уіл…
… я вас не звинувачую, не наклеюю ярликів.
Але ви руйнуєте свій потенціал.
Більше ніяких витівок, поганих вчинків й агресії.
Ви маєте рацію.
Я розумію.
Розкажіть про себе якнайбільше, Уіл.
– Я часто дозволяв собі деякі справи. – Що за справи?
Я дозволяв собі те, що приховував від інших людей.
– Ви ховалися? – Ні, мені подобається спілкуватися.
– Де ж ви бували? – У клубах.
– Чудово, продовжуйте. У яких клубах? – На кшталт <<Фентезі>>.
– <<Фентезі>>? – Гарний клуб.
– Далі. – Як тільки потрапляєш до нього…
… музика охоплює тебе. Хаус-музика.
І ти танцюєш.
Так.
– Вам важко приховувати, що ви гей? – Що за дурниці спадають вам на думку?
– Що? – Щойно ти був готовий мати мене.
Мати? Я?
– Мені прикро тебе розчаровувати. – Це не моя проблема.
– Мені наплювати, що ти маєш чоловіків. – Що означає, маєш мужиків? Про що ти?
Складна теорема нагадує…
… симфонію.
Вона еротична.
Зверніться до кого-небудь іншого.
– Невже? – Генрі.
– Генрі! – Привіт, Джері.
Я більше не можу продовжувати з ним працювати. Воно того не варте.
Що сталося?
У мене справи на телебаченні. Нема часу теревенити із цим пустоголовим бовдуром.
Він закінчений псих!
Генрі?
Добре, тепер ти у своєму ліжечку, Уіл.
Скільки тобі років?
Сім.
Що ти бачиш?
Щось у моїй кімнаті.
Що це?
Якась фігура. Вона поступово наближається до мене.
Ти в безпеці, Уіл.
Воно там. Воно торкає мене.
– За що воно тебе торкає? – Там, унизу.
Я нервую.
Не треба нервувати, Уіл.
Ми починаємо з ним танцювати. Ми танцюємо, це так красиво.
Тому що ми так любимо один одного, поки сонце не сховається.
У небі літають зірки.
Який чудовий полуденний відпочинок!
– Полуденний відпочинок. – Господи.
У небі літають зірки.
– Вибачте, Рік. – Я не буду витрачати на нього час.
Полуденний відпочинок. Давай потанцюємо, Рік. Ти, щоправда, загіпнотизував мене.
– Заради Бога, Уіл. – Він пішов. Не лай мене за це, добре?
Я просив тебе співробітничати з ними.
– Подивися мені в очі. – Припини, Уіл.
– Мені не потрібна терапія. – Годі, геть звідси!
– Я подзвонив Крейді Вайнтраубу. – Він не допоможе.
Що ж робити?
– Є одна людина. – Хто вона?
Ми жили…
… в одній кімнаті в гуртожитку.
Державний коледж Банкер Хіл
Довіра – це найголовніше у відносинах. Це дуже важливо в клінічних випадках.
Чому ж довіра є важливою умовою для прориву до пацієнта?
Морін, припиняй жувати. Приєднуйся до нас.
Вінні?
Тому що…
… довіра… Довіра – це життя.
Глибоко. Дякую, Вінні.
– Іншим разом візьми конспект у брата. – Ні.
Якщо пацієнт не впевнений, що може довіряти тобі…
… він не буде щирий. Тоді безглуздо його лікувати.
Якщо пацієнт вам не вірить, ви ніколи не переспите з ним.
А це ціль будь-якого психотерапевта.
Відмінно, усі прокинулися. Доброго ранку.
Привіт, Шон.
Привіт, Джері.
Леді й джентльмени, перед вами геній.
Професор Лембо відзначений у галузі комбінаторної математики.
Привіт.
Медаль у цій галузі – висока нагорода. Щось на кшталт Нобелівської премії.
Вона вручається раз на 4 роки.
Це дуже престижно й гідно.
На сьогодні вистачить, зустрінемося в понеділок.
Ми обговоримо, навіщо Фрейд приймав кінські дози кокаїну. Спасибі.
– Як справи? Радий тебе бачити. – Я теж дуже радий.
– Шон. – Так?
– У мене є для тебе дещо цікаве. – Хочеш здати кров і сечу? Що таке?
– Чому ти не приходив на зустрічі? – Ти ж знаєш, я дуже зайнятий.
– Тебе там не вистачало. – Правда?
Коли ми бачилися востаннє?
– До смерті Ненсі. – Так, вибач.
– Я був тоді в Парижі на конференції. – Я бачив фото, там красиво.
– Іди сюди! – Відмінний кидок.
Привіт. Ну що, тебе відпустили чи ні?
Відпустили на випробний термін з перевіркою двічі на тиждень.
Жартівник. Красунчик ти наш. Давай, Морган, здавайся.
Білл, злазь із нього, гру пропустимо.
– Але в мене кожна хвилина розписана. – Шон, цей хлопець дуже неймовірний.
Чим же він неймовірний, Джері?
– Ти чув про Раманухана? – Так.
– Ні. – Це людина.
Він жив більше ста років тому в Індії.
Крапки, а не пір'я.
Він жив у якійсь жалюгідній хатині.
У нього не було ні освіти, ні доступу до наукових праць.
– Сер? – Трохи.
Але до нього потрапила стара книга з математики.
За нею він навчився доводити складні теореми, присоромивши математиків.
Так, Тривалий дріб – це його робота.
– Він послав її Харді, у Кембридж. – Так, у Кембридж.
Харді одразу вловив геніальність Раманухана й привіз його до Англії.
Кілька років вони працювали разом, створивши неймовірні математичні теорії.
Цей Раманухан був незрівняним генієм, Шон.
Цей хлопець теж.
Але він трохи нетовариський.
Я шукаю того, хто може пробитися до нього.
– На кшталт мене? – Так, на кшталттебе.
– Чому? – У вас схоже минуле.
– Яке минуле? – Ви з одного міста.
– Він із Сауті? – Так.
Геній із Сауті.
Скільки фахівців ти вже обійшов?
П'ятьох.
– Можу вгадати. Барі? – Так.
– Генрі? – Так.
– Рік? – Шон, благаю, поговори з ним.
Раз на тиждень. Будь ласка.
З ним, як при грі в покер, не можна відкривати карти.
– Знайшовши твою книгу, він її прочитає. – Її важно знайти.
– Привіт, Уіл. – Привіт.
– Шон Магуайр – Уіл Хантінг. – Як справи?
– Давайте почнемо. – Давайте, я нервуюся.
– Починайте лікування. – Ви мене пробачите?
– Звичайно, Том. – Ти теж, Джері.
Зрозуміло.
Як справи?
Ти із Сауті?
– Мені подобається це місце. – Спасибі.
Ви користуєтеся цими книгами, чи це спосіб вразити хлопців на кшталт мене?
Ти любиш книги?
– Так. – Ти читав що-небудь із цього?
– Не знаю. – Я маю на увазі ці книги.
– Напевно, ні. – А ті, на верхній полиці?
– Ці читав. – Молодець.
– Що ти про них думаєш? – Я тут не для переказу, сам прочитаєш.
– А я їх читав, довелося. – Багато часу витратив?
Так, багато.
США, повна історія, том перший.
Господи.
Хочеш справжньої історії, почитай Говарда Зіна <<Історія народу США>>.
Вона краще <<Досягнення згоди>> Чомскі?
Ви, психологи, дивуєте мене.
Ви витрачаєте скажені гроші, оточуючи себе ідіотськими книжками.
– Які тоді не ідіотські книжки? – Від них волосся стає дибки.
У мене волосся вже мало.
Краще встроми сигарету у дупу, для здоров'я корисніше.
Я знаю, вона заважає мені в йозі.
Ти займаєшся?
– А ти качаєшся? – Так.
– Фірма <<Наутілус>>? – Вільна вага.
– Правда? Вільна вага? – Так, вже давно. Ось так.
– Скільки тиснеш? – 285. А ти?
Це ти намалював?
– Так. Ти малюєш? – Ні.
Може, ліпиш?
– Ні. – Любиш мистецтво?
А музику?
Дурна картина.
Скажи, чому?
Ці довгі лінії й мотиви імпресіонізму склали плутану композицію.
Помітний надрив Вінслоу Гомера, але білого мало.
– Моне теж був не дуже. – Мене не це привабило.
– А що ж? – Колір.
Найцікавіше, що це розмальовка.
– Розмальовка? Мене саме колір зачепив. – Що з ним?
Упевнений, у той момент ти міг відрізати собі вухо.
– Правда? – Так.
Треба переїхати на південь Франції і стати Вінсентом.
– У шторм будь-який порт підійде. – Так.
– Це стосується тебе. – Яким чином?
– Можливо, ти зараз у центрі шторму. – Можливо.
Небо падає на твою голову, хвилі заливають човник.
Ти дзюриш у штани, з останніх сил шукаєш гавань.
– Може, тому ти й став психологом. – Точно, так і є.
Мені вже час зайнятися роботою. Іди.
– Може, у тебе не та жінка? – Стеж за словами.
Замовкни, вождю, ясно?
У цьому справа?
Не та жінка?
Що трапилося?
Вона пішла від тебе? Або спала з іншим десь?
Якщо ти ще раз нешанобливо відгукнешся про мою дружину, я вб'ю тебе!
Зрозумів, вождю?
Час вийшов.
Так.
Вільно, джентльмени.
Ти як?
Я зрозумію, якщо ти відмовишся.
Четвер, о четвертій. Приводь цього малюка.
Так.
Спасибі.
– Вам пасують ці окуляри. – Велике спасибі.
– Відмінно. – Обожнюю блакитні очі.
Прекрасно.
Я зросла в Англії. Відвідувала чудову приватну школу.
Прогресивна, органічна, сильна – чудова школа.
Потім Гарвард, медична школа.
Знаєш, що я зрозуміла? У підсумку мої мозки обійдуться мені в $250 000.
Дивовижна цифра, так?
Принесіть мені ще коктейль.
Чудово, що твої батьки раді платити.
Я сама плачу, я маю спадщину.
– І Гарвард отримає всі ці гроші? – Стенфорд. Я збираюся туди в червні.
Зрозуміло. Виходить, хочеш використати цього морячка й утекти?
Спочатку я б хотіла вивчити по тобі анатомію.
Ну, це ще нічого.
– Хочеш, фокус покажу? – Звичайно.
Добре, я обіцяв.
Так.
– Це тобі, Рудольф. – Тобі потрібна чарівна паличка.
Постукай-но. Дякую.
Нехай всі кульки зникнуть. Ти готова?
Готова? Раз, два, три!
Бачиш, зникли. Краще виходить, коли мені допомагає кролик.
– Я не часто зустрічався з дівчатами. – Яке нещастя. Мені так здається.
Розумієш мене? Ти теж так думаєш.
– Зовсім ні. – Думаєш.
– Та ні. – Ти чекаєш прощального поцілунку.
Ні, я сподівався провести цю ніч із тобою.
– Але я погоджуся і на поцілунок. – Дуже великодушно.
Спасибі.
Ні, я сподівався на поцілунок.
Чому б нам це не зробити?
– Саме зараз? – Так.
Давай.
Здається, я з'їла твої огірочки.
Знову ти?
Підемо зі мною.
Що тепер? Друзі насолоджуються незабутніми митями спілкування?
Дуже гарно.
Тобі подобаються лебеді? Схиляєшся перед ними? Про них ми повинні розмовляти?
Я думав про те, що ти сказав про мій малюнок.
– Так? – Я дуже довго не міг заснути.
Щось мені відкрилося. Я впав у глибокий сон, і з того часу не думав про тебе.
– Знаєш, що я зрозумів? – Ні.
Ти дитина.
– Ти навіть не розумієш, про що говориш. – Спасибі.
Пусте.
Крім Бостона ти бував де-небудь?
Ні.
Ти можеш дати повний звіт про книги по мистецтву, які читав.
Мікеланджело.
Ти багато чого знаєш про нього: його роботи, політичні погляди…
… відносини з Папою Римським, сексуальну орієнтацію.
Але ти не знаєш, як пахне в Сікстинській каплиці.
Ти ніколи не розглядав її дивний розпис.
Якщо я…
… запитаю про жінок, ти, імовірно, видаси мені свої переваги.
Можливо, ти вже спав з кимсь.
Але ти не знаєш, як це прокинутися поруч із жінкою зовсім щасливим.
Ти крутий хлопець.
Запитавши тебе про війну, я почую цитати з Шекспіра. Знову в бій, друзі мої.
Але ти не був на війні.
Ти ніколи не тримав голову кращого друга на коліні, чуючи його останній подих.
Запитавши тебе про любов, я почую сонет.
Але ти ніколи не був уразливий перед жінкою.
Тобі з нею не було гарно.
Ти не відчував, що Бог дав тобі ангела…
… який урятує від глибин пекла. Ти не знаєш, що означає бути ангелом для неї.
Так само сильно любити її .
Пройти з нею через все, через рак.
Спати в лікарні на стільці, два місяці тримаючи її за руку…
… тому що лікарі бачать по очах, що режим відвідувань не для тебе.
Ти не знаєш справжньої втрати. Зрозумієш це, лише насправді полюбивши когось.
Сумніваюся, що ти любив так сильно.
Дивлячись на тебе, я не бачу освічену, упевнену в собі людину.
Я бачу переляканого, хлопчика, що наклав у штани.
Ти геній, Уіл, не заперечую. Ніхто, мабуть, і не бачить у тобі цієї глибини.
Ти вирішив, що пізнав мене, за малюнком розклавши моє життя по кісточках.
Ти ж сирота?
Думаєш, я знаю про те, яке важке твоє життя, що ти почуваєш, хто ти такий…
… тому що читав <<Олівера Твіста>>?
Ця книга може пояснити тебе?
Мені все це байдуже. І знаєш, чому?
Ти можеш розповісти не більше того, про що написано в цих чортових книгах.
Але якщо ти захочеш розповісти про себе…
… тоді ти мене зацікавиш.
Але ти цього не хочеш.
Ти боїшся відвертості.
Твій хід, вождю.
Алло?
Професор Валанті, це ви?
Дурень.
– Чорт! – Кому ти дзвонив?
Нікому, я номер забув.
Ти пішов дзвонити в дощ і забув номер?
Я дзвонив твоїй матері у службу секс за телефоном.
Може, залишимо матерів? Я ж твою не чіпаю!
Дуже смішно, Морган. Тримай монетку, вилупку.
– Зараз отримаєш! – Годі тобі!
– Отримаєш! – Заспокойся!
– І що ти зробиш? – Припини!
Не пали.
Що означає, мовчав? Цілу годину?
Він сидів, рахуючи секунди до кінця зустрічі. Вражаючий досвід.
– Чому він так вчинив? – Він доводить мені свою незалежність.
Це що, суперечка двох хлопців з одного району?
Так і є. Я не міг заговорити першим.
Ми знаємо вашу теорію, Олександр, але його рішення простіше.
– Це не спрацює. – Він з'єднав дві вершини.
Але я можу обчислити суму.
– Не поспішайте з висновками, Олександр. – Джері, ця дія нездійсненна.
Погляньте.
Я отут написав. Так набагато простіше.
Іноді людям щастить.
Ви розумна людина.
Знаєш, я якось летів у літаку, і тут пілот повідомив:
Наш політ проходить на висоті… І так далі. Забувши виключити мікрофон…
… він повернувся до другого пілота і сказав:
Я б зараз із ким-небудь переспав і випив філіжанку кави.
Стюардеса побігла до кабіни, щоб виключити мікрофон.
А один хлопець їй кричить: <<Каву не забудь>>.
Ти літав на літаку?
Ні, але цей жарт гарно сприймається від першої особи.
Мабуть.
– Я спав з жінками. – Так? Молодець.
– Класно час провів. – Правда?
– Так. Того тижня в мене було побачення. – Ну і як?
Відмінно.
– Продовжиш? – Не знаю.
– Чому? – Я їй не дзвонив.
– Ти ще новачок. – Я знаю, що роблю.
– Так? – Так.
Не хвилюйся, я знаю, що роблю. Ця дівчина така гарна, розумна, весела.
– Вона ні на кого не схожа. – То подзвони їй, Ромео.
Навіщо? Щоб розчаруватися у її розумі й померти з нудьги?
Поки що вона для мене досконалість. Я боюся зруйнувати це.
Може, ти боїшся зруйнувати свою досконалість?
Це занадто складна філософія, Уіл. Так можна за все життя нікого не зрозуміти.
Моя дружина пукала, коли нервувала. Це ідіосинкразія. Вона навіть вночі пукала.
Вибач за тему. Один раз вночі вона пукнула так, що розбудила собаку.
Прокинувшись, вона запитала: Це ти? Я відповів: <<Так. Боже!>>
– Вона сама себе розбудила? – Так.
Боже мій! Два роки пройшло після її смерті, а я все пам'ятаю такі речі.
Але це чудові дрібниці, я так сумую за ними. Особливості її характеру…
… про які знав тільки я. Це й робило її моєю дружиною.
Вона теж мені багато чого прощала, знала всі мої вади.
Люди називають це особливостями особистості. Але це чудові дрібниці.
Ми самі обираємо, кого пускати в наш дивний світ.
Ти теж недосконалий. Дозволь говорити з тобою відверто.
Ця дівчина теж недосконала.
Головне, чи досконалі ви один для одного.
Вся справа в інтимній єдності.
Щоб довідатися, чи вірний твій вибір, потрібні дуже близькі стосунки.
Цьому не навчить такий старий, як я.
Навіть якби я знав, я б тобі не сказав.
Чому ні? Ти ж розповідаєш казна що.
Боже мій! Такого балакучого психотерапевта я ще не зустрічав.
Але я не говорю, що знаю, як вчиняти.
Так.
– Ти не хотів знову одружитися? – Моя дружина померла.
– Але багато хто знову одружується. – Вона померла.
Так.
Я думаю, твоя філософія важка, Шон. Ти за все життя більше нікого не пізнаєш.
Час вийшов.
Не зачиняйте.
– Добре. – Спасибі.
– Привіт. – Привіт.
Де ти був?
Вибач, я був дуже зайнятий.
– Але… – Я теж. Так.
Я думала, що ти подзвониш.
Так. Я…
– Ми непогано провели час. – Так, було дуже добре.
– Пробач, я все зіпсував. – Так ні, ні. Все добре.
Так. Ти даси мені шанс виправитися? Я можу розраховувати на нашу зустріч?
Я зараз не можу.
– Добре. – Не те, щоб взагалі не можу.
Просто зараз я повинна закінчити роботу з впливу магнітного поля на рослини.
Назва інтригує, але робота досить нудна.
– Добре. – Може, іншим разом?
Якщо завтра?
Підійде.
– Відмінно. – Так.
– Бувай. – Бувай.
– Що ти тут робиш? – Я не міг чекати до завтра.
– Де ти це взяв? – Переспав де з ким із твого класу.
Сподіваюся, на ній були туфлі без задників і в неї тхнуло з рота?
– Ходімо, повеселимося. – Ні, мені треба це вивчити.
Але тобі ж не завтра це здавати?
– Ні. – Ходімо.
Ура, мій собака перемагає!
Давай, Місті! Ну ж бо, тікай від інших!
Дивися, як він несеться! Біжи!
Ми виграли.
Він переміг!
– Виходить, ти виріс тут? – У південній частині Бостона.
– Я в захваті від виграшу. – Я знаю, ти така щаслива.
– І що це за місцинка? – Звичайнісіньке, нічого особливого.
У тебе є брати або сестри?
– Брати або сестри? – Це я й запитала.
– Я ірландський католик. Як ти гадаєш? – Так.
– І все-таки, скільки? – Ти не повіриш.
Чому? Давай. Скільки, 5? 7?
– 8? Скільки? – 12 братів.
– Не може бути! – Так, клянуся! Я щасливчик, 13-ий.
І ти пам'ятаєш їх усіх по іменах?
– Так, вони ж мої брати. – І як їх кличуть?
Марко, Рік, Дені, Тері, Майк, Дейв, Тімі, Томі, Джоуі, Роб, Джоні, Брайан.
Повтори.
Марко, Рік, Дені, Тері, Майк, Дейв, Тімі, Томі, Джоуі, Роб, Джоні, Брайан.
– І Уілі. – Уілі?
– Так. – Уіл.
Ого!
– Ти з ними бачишся? – Так, вони в Сауті. Троє зі мною.
– Правда? – Так.
– Я б хотіла зустрітися з ними. – Зробимо.
– Минулою ніччю я прочитав твою книгу. – Схоже, ти єдиний.
– Ти все даєш поради ветеранам? – Уже ні.
– Чому? – Припинив, коли занедужала дружина.
Ти ніколи не думав, яким було би твоє життя, якби ти її не зустрів?
– Було б мені краще без неї? – Ні, я не про те.
Ні? Але це дуже важливе питання.
Тебе чекає лихоліття. Але, як ні дивно, воно породить гарні вчинки.
– Ти не жалкуєш, що зустрів дружину? – Чому? Через біль…
… який я почуваю? Я не жалкую за жодним днем, проведеним з нею.
А коли ти зрозумів, що вона і є твоя доля?
– 21-го жовтня 1975-го року. – Ти навіть знаєш точну дату?
Так. У цей день відбулася шоста гра міжнародної серії Ред Сокс.
Точно.
Ми із друзями ніч безперервно стояли за квитками.
– Купили? – Так.
У цей день ми сиділи в барі, очікуючи початок гри. Тут у бар увійшла дівчина.
Гра була вражаючою. Карбо вирівняв рахунок 6:6. Дійшло до 12-ти.
На 12-й секунді в гру вступає Карлтон Фіск. Він застосовує свій прийом.
– Так. – И м'яч летить на ліву частину поля.
35 000 глядачів закричали йому!
Але марне. Фіск рвонув за м'ячем, розмахуючи руками, як божевільний.
– Так, я бачив. – Він біжить, біжить, біжить.
М'яч попадає у фол-піл, і отут 35 000 уболівальників вибігають на поле!
– А Фіск змітає всіх на шляху. – Він репетує: <<Геть із дороги!>>
– Ти дістав квитки на таку гру? – Так.
– А ти рвонув на поле? – Ні, мене там не було.
– Що? – Я був у барі з майбутньою дружиною.
Ти проміняв великий забіг Фіска на зустріч із незнайомою жінкою?
– Але вона була чудова. – Як ти міг?
Вона мене підкорила.
Та будь вона хоч Олена Прекрасна. Це ж шоста гра! Як твої друзі дозволили?
– Їм довелося. – И що ти їм сказав?
Я поклав квиток на стіл і сказав: Я залишаюся із цією дівчиною.
– Залишаюся із цією дівчиною! Саме так? – Довелося.
– І вони тебе залишили? – Так, вони зрозуміли, що це серйозно.
– Ти жартуєш? – Ні, Уіл, не жартую.
Я не жалкую, що 20 років тому зустрів у барі дівчину й заговорив з нею.
Я не жалкую, що прожив з Ненсі 18 років, кинувши практику через її хворобу.
Я не жалкую про той рік, коли вона вмирала.
І, звичайно, я не жалкую, що пропустив ту гру.
Ось так.
– Подивитися б ту гру. – Я не знав, що буде так чудово.
Знаєш, мене дуже цінують на баскетбольній площадці, я висока.
– Не така вже й висока. – Я влучна.
Може, колись я зіграю в НБА.
Стану відомою.
Чому ми завжди залишаємося тут?
– Тому що тут краще. – Але я ніколи не була в тебе.
Я знаю.
– Коли я побачу твоїх братів і друзів? – Вони не часто бувають у Кембриджі.
– Доведеться поїхати в південний Бостон. – Ні.
Це досить далеко.
Ти що, ховаєш мене від них?
– Добре, поїдемо. – Коли?
Не знаю. Може, наступного тижня.
А якщо я відмовлюся з тобою спати, поки Ти не познайомиш мене зі своїми друзями?
Половина п'ятого ранку. Думаю, вони вже піднялися.
Що за безсоромний мужик! Ти думаєш лише про свій член і дієш від його імені.
Вгадала. Від імені мого члена, можу я отримати премію авансом?
Давай запитаємо.
– Зовнішність оманлива. – Чого?
Привіт, Чак, можеш спати далі.
Ти там вирахувала, що будеш грати в НБА?
Точно. Тобі треба купити сезонний квиток.
Я буду грати в НБА, обожнюю шорти. Кидок, ще кидок – м'яч у кошику.
– Не така вже ти й висока. – Висока, і закидаю триочкові м'ячі.
Я теж хочу закинути м'яч.
Годі вживати спортивні терміни.
Лепрекон увійшов у мавпу ззаду. Тут вбіг Морган з лементом: <<Я не проти!>>
Думаю, ми напилися від радості, що з нами Скайлар.
Звичайно, так ми рідко п'ємо.
Коли мій дядько Марті напивається, він ходить під кайфом півроку.
– Я розповідав історію з поліцейським? – Розповідав.
Це трапилося з дядьком Марті. Ти просто повинна це знати.
У нього завжди в запасі є історії. Цю ми вже чули, але однаково розповідай.
Спасибі. Нарешті, мені дали можливість говорити.
Дядько Марті їхав додому.
Напився він у цей день, як свиня. Був просто в устілку п'яний.
Поліцейський його зупиняє і просить вийти з машини.
Дядько вилазить і блює на поліцейського. Ясно, що він перевищив припустиму норму.
Тільки-но поліцейський зібрався надягти наручники й відправити у в'язницю…
… як раптом неподалік лунає вибух. Полісмен у страху обернувся…
– Постріл? – Ні. Ти ж чув цю історію сто разів.
Хтось урізався в дерево. Це вже була подія.
– Отже… – Як він це почув?
– Замовкни, зрозумів? Замовкни! – Він уже розповідав цю історію.
Він сказав дядькові: <<Будь тут>>. І побіг розбиратися з іншою подією.
Пролежавши 15 хвилин у сечі й блювоті, дядько почав думати, що він тут робить.
Потім сів у машину й поїхав додому. Наступного ранку дядько прокинувся…
… від грюкоту у двері. Він відкриває й запитує: <<Чого треба?>>
Там стоїть цей полісмен і говорить: <<Ще запитуєш?
Я ж учора затримав тебе, а ти, мерзотник, утік>>.
Дядько, звичайно: <<Я тебе в житті не бачив! Я всю ніч був вдома з дітьми>>.
А той: <<Ти знаєш, хто я. Ходімо до гаража>>.
Дядько: <<Навіщо?>> <<Я сказав, ходімо в гараж>>. <<Добре>>.
Він підвів його до гаража, відкрив двері а там стоїть поліцейська машина.
У гаражі мого дядька. Можеш повірити? Він переплутав машину з поліцейською!
Найсмішніше, що бідний полісмен був настільки вражений, що нічого не зробив.
Він всю ніч шукав потрібний будинок на дядчиному <<шевроле>>.
Чак, а в чому сенс цієї історії?
– Його не покарали, у цьому сенс. – Тоді питання.
Годі!
Я просто хочу дещо прояснити. Я не все зрозумів у цій історії.
Ти б усе зрозумів, якби уважно слухав.
Морган, у мене є коротенька історія для тебе. Отже.
Лежать у ліжку старі чоловіки Мері й Педді.
Вони прокидаються в день своєї 50-ї річниці.
Мері повертається й, з любов'ю дивлячись на Педді, каже: <<Який ти гарний!
Я люблю тебе. Я хочу піднести тобі подарунок і зроблю все, що ти захочеш.
Чого ти хочеш?>> Педді відповідає:
<<Господи, Мері, це така мила пропозиція.
Ти знаєш, за 50 років спільного життя одну річ я упустив.
Не могла б ти попрацювати зі мною ротиком? Я так цього хочу>>.
Мері каже: <<Добре!>> Виймає вставну щелепу, кладе її в склянку й робить це.
Педді вигукує: <<Саме цього мені не вистачало!
Це було прекрасно, просто разюче! Красуня моя, Мері, я люблю тебе!
Що я можу зробити для тебе?>> Мері подивилася на нього й сказала:
<<Поцілуй нас>>.
Боже мій!
– Яка гидота! – Я чув і гірше.
– Допоможи мені. – Відчепись.
– Побачимось пізніше. – Добре. Щасливо, Біл!
Скайлар, спасибі за вечір. Я змінив думку про Гарвард.
Не дивись по одній людині. Не всі такі, як я.
– Звичайно. Приємно було познайомитися. – Мені теж.
– Охайніше. – Добре.
– Відійди від неї. – Годі тобі!
– Я тебе прощу, якщо ти нас підвезеш. – На кого я схожий?
– Поїхали, Чак! – Пішки йди, розумник. Машину бере Уіл.
Спасибі, Чак, я це ціную.
Чому це ти раптом став серйозним? Спочатку мене підвезеш.
– Це ж який гак! – Нічого страшного.
Не вважай себе суперменом, переставши ночувати в комірці!
– Ти обіцяв показати свій будинок. – Не сьогодні.
Не сьогодні й ніколи. Він знає, що ти, побачивши його житло, підеш від нього.
– Але я хочу побачити твоїх братів. – Іншим разом.
Добре.
Мені потрібні ключі.
Стюардеса почула й рвонула в кабіну. А я закричав їй: <<Каву не забудь!>>
Базіка! Ти цього не казав.
– Марті, це ж жарт. – А я знаю того, з ким це відбулося.
– Джері, довго шукав бар? – Ні, я взяв таксі.
Тімі, це Джері. Ми разом вчилися в коледжі.
Радий знайомству.
– Навзаєм. – Будеш пиво?
– Ні, тільки пер'є. – Це французька мінералка.
– Мінералки? – Так.
– І кілька бутербродів захопи. – Ти думаєш сплачувати кредит?
– Так, я купив лотерейний квиток. – Який джек-пот?
– 12 мільйонів. – Мало.
Тобі вистачить, щоб змінити стать.
– Горішки? – Ні, дякую.
– Отже, ти хотів поговорити про Уіла? – Схоже, все йде добре?
Думаю, так.
Ти ще не говорив з ним про майбутнє?
Ні, поки ми розбираємося з минулим.
Може, час? У мене багато пропозицій попрацювати.
Яких?
Науково-дослідна робота, де Уілу знайдеться гідне застосування.
Прекрасно, що є такі пропозиції. Але я думаю, він до цього не готовий.
Ти не розумієш, Шон.
– Чого не розумію? – Тримайте.
– Спасибі, Тім. – Спасибі.
Пальці облизувати не будете?
Тім, ви не допоможете нам? Ми заклалися.
– Ви знаєте Джонаса Салка? – Так, він лікує поліомієліт.
А Ейнштейна?
Чудово.
А ім'я Джеральд Лембо вам про щось нагадує?
– Ні. – Спасибі, Тім.
– І хто переміг? – Я.
Я не за себе, Шон.
Я – ніщо, у порівнянні з ним.
Ти не чув про Джеральда Лембо?
В 1905 році були відомі сотні професорів, що вивчали Всесвіт.
Але 26-річний клерк, для якого фізика була хобі, змінив увесь світ.
А якби Ейнштейн кинув це заради пиятики із друзями щовечора?
Ми б багато чого втратили.
– Тім не дізнався би про нього. – Драматично, Джері.
Поки ні, Шон.
Цей хлопець дійсно талановитий, але ми повинні спрямувати його.
Джері, у 1960 році один юнак закінчив університет у Мічигані.
Цей математик чудово доводив теореми з гармонічними функціями.
У Берклі він став асистентом професора. Пізніше, у Монтані, переміг у конкурсі.
– Хто ж це був? – Тед Кашинскі.
– Ніколи не чув. – Тімі!
– Так? – Хто такий Тед Кашинскі?
Підривник.
Про це я й кажу.
Потрібно спрямувати цього хлопця. Допомогти і йому, і людству.
Допомогти, але не маніпулювати. Він повинен сам вибирати.
Шон, я не складаю ночами плани, щоб зруйнувати життя цього хлопця.
Я займався новітньою математикою 20 років, щоб створити щось гідне медалі.
Можливо, він не хоче цього. У житті є речі, важливіші за медалі.
Це теж важливо і вище особистих змагань, Шон.
Почекай, Джері. Може, дати хлопцю час самому з'ясувати, чого він хоче?
Чудова теорія, Шон. З тобою вона створила дива.
Ти маєш рацію, самовпевнений дурень.
Пробач, що я прийшов та намагався бути чемним. Я хотів, щоби ти був у курсі.
– Як приємно бути в курсі. – Хлопець зараз на зустрічі з МакНейлом.
Але Уіл, я не зовсім розумію, про що ви кажете. Ми вже запропонували вам роботу.
Зараз ніхто не працює без авансу. Знайдіть такого, як я…
… і отримаєте моє благословення. Але впевнений, він буде повним ідіотом.
– Уіл, вас чекає $84 000 у рік і премія. – І аванс!
І аванс.
Ви хочете платню готівкою саме зараз?
Я цього не казав.
Але, можливо…
… саме зараз…
… було б дуже непогано мати…
… $200 у себе у задній кишені.
Але в мене, здається…
– Ларі? – У мене із собою є $73.
Може, візьмете чек?
Дозвольте повідомити, що я вам не довіряю.
Так, вам.
Я не знаю про вашу репутацію в місті.
Але я постараюся з'ясувати про вас усе.
Тепер про справу, яку ми з вами тут обговорювали.
Поговоріть з моїм адвокатом.
Усього найкращого, джентльмени. Коли цей день прийде, поводьтеся обережніше.
– Як навчання? – Відмінно.
Добре.
– Тобі допомогти? – Ні.
– Дай, гляну. Ми спізнимося на бейсбол. – Ні.
Важливо, щоб я сама це вивчила.
Дуже важливо.
– Добре. – Для мене.
Добре.
– Тоді давай просидимо тут цілий день. – Давай.
Добре, містер Довгий Ніс.
Якщо вже ти мене відволік від занять…
– … можна тебе запитати? – Давай.
У тебе фотографічна пам'ять?
Не знаю, я просто запам'ятовую. Ти ж пам'ятаєш свій номер телефону.
– Ти вивчав органічну хімію? – Трохи.
– Для розваги? – Для задоволення.
Невже органічну хімію цікаво вивчати? Ти що, псих?
Настільки божевільний? Ніхто не вчиться заради задоволення.
Це не потрібно, особливо таким, як ти.
– Як я? – Так.
Тим, хто витрачає свій час на кидання м'яча за сіткою. Навряд їм це потрібно.
Тут, у Гарварді, розумні люди. Але навіть вони повинні багато чому вчитися.
А тобі…
… так легко все дається. Я не розумію, як у тебе це виходить.
– Ти граєш на піаніно? – Я не про це.
– Ні, я хочу пояснити. Граєш? – Трохи.
– Дивлячись на піаніно, бачиш Моцарта? – Я бачу собачий вальс.
Тоді візьмемо Бетховена. Він дивиться на піаніно, і для нього це важливо.
– Він може грати. – Ти теж граєш?
Ні. Дивлячись на піаніно, я бачу клавіші, три педалі, дерев'яний ящик.
Але Бетховен і Моцарт можуть просто грати.
Я не вмію ні малювати, ні красиво кидати бейсбольний м'яч, ні грати на піаніно.
Зате доповідь по хімії ти напишеш за годину.
У таких галузях я завжди можу просто зіграти.
Краще я не зможу пояснити.
– Нахилися, я тобі дещо скажу. – Що?
Я хочу дещо сказати.
Уіл.
– Так нечесно. – Що нечесно?
Що?
Я прожила тут 4 роки і тільки зараз знайшла тебе.
Але знайшла ж.
Ти не спиш?
Ні.
Ні, спиш.
Уіл, поїдемо зі мною до Каліфорнії.
Що?
Я хочу, щоб ти поїхав зі мною.
Ти в цьому впевнена?
Так.
Звідки ти знаєш?
Не знаю.
– Просто знаю. – Зрозуміло. Але чому знаєш?
Я знаю, тому що…
… відчуваю.
– Те, що ти говориш, дуже серйозно. – Я знаю.
Ми можемо бути в Каліфорнії наступного тижня. Ти пошкодуєш, що взяла мене…
… але своїх слів назад не візьмеш. І я буду прив'язаний там, до того, хто…
– … з радістю повернув би все назад. – Що? Що означає назад?
Я не хочу нічого повертати. Я кличу тебе із собою до Каліфорнії.
Я не можу поїхати до Каліфорнії.
Чому?
По-перше, у мене тут робота. А по-друге, я тут живу.
– Послухай, якщо ти мене не любиш, то… – Я не кажу, що не люблю тебе.
Тоді чому? Чому ти не їдеш? Чого ти боїшся?
Чого я боюся?
Тоді чого не боїшся?
Живучи у маленькому самодостатньому світі, ти боїшся будь-яких змін.
Не кажи мені цього. Тобі потрібна гра. Виїхавши у Стенфорд, ти вийдеш заміж…
… за багатія, і будеш усім розповідати, як спала з хлопцем з бідного кварталу.
Чому ти так говориш?
Тебе хвилюють мої гроші? Мені було 13, коли помер батько, залишивши спадщину.
Щоранку я прокидаюся, мріючи віддати ці гроші.
Віддати миттєво й повернути хоч на день мого батька. Але я не можу.
Я призвичаїлась до свого життя. І не треба казати нісенітниці. Ти боїшся.
– Я боюся? Чого, чорт забирай, я боюся? – Ти боїшся, що я не кохаю тебе.
Я теж цього боюся. До біса все! Але я хочу спробувати, я з тобою чесна.
– А я не чесний? – Згадай 12 братиків.
Добре.
Ні, ти не можеш піти.
Що ти хочеш знати? Що в мене немає братів, що я сирота? Тепер задоволена?
Ти хочеш знати, що об мене цигарки гасили в дитинстві?
– Я не знала. – Що залицяльник матері встромив ніж?
Тобі це не потрібно, Скайлар! Не кажи, що хочеш це чути!
– Я хочу допомогти тобі. – Допомогти мені?
– У мене на лобі написано:<<Урятуй мене?>> – Ні.
– Мені це потрібно? – Ні, але я хочу бути з тобою.
– Дурниця! – Я люблю тебе!
– Припини мене дурити! – Я люблю тебе.
Я прохаю, скажи, що не любиш мене.
Якщо ти це скажеш…
… я не буду дзвонити тобі.
Я піду із твого життя.
Я не люблю тебе.
Часто люди не знають, що геніальні.
Вони не зустрічали того, хто повірив би у них, і вважають себе дурними.
Сподіваюся, ти цінуєш його працю.
Тому що я бачу, який він щасливий працювати з тобою, а не проти тебе.
Привіт, Уіл.
– Том, можеш принести нам каву? – Звичайно.
Так, подивимося.
Відмінно.
Все вірно.
– Бачу, ти використовував МакЛорена. – Не знаю, як ви це називаєте.
Не може бути.
Це занадто нищівно.
– Ти не помилився? – Все правильно.
Ми можемо вчитися в Шона? Щоб встигнути сюди, я йду з роботи й отримую догану.
Звичайно.
– А ти не думав про можливість… – Все правильно. Точно.
Візьми це додому.
Як пройшла зустріч із МакНейлом?
У мене в цей час було побачення. Я послав туди помічника.
У вільний час роби, що хочеш, Уіл.
Але, ігноруючи організовані зустрічі, ти підриваєш мої стосунки з людьми.
– Тоді більше ніяких договорів. – Я зрозумів, не буду.
Я сам дам тобі роботу, не гірше ніж у них.
А якщо я не захочу все життя пояснювати людям різну маячню.
Ти повинен бути мені вдячний.
Вдячний?
Ти навіть не уявляєш, наскільки це легко. Добре, я жартую.
Шкодую, що ти цього не вмієш. Але я утомився від твоїх спроб щось намацати.
Тобі більше подобається пити із друзями?
Здогадався.
Це лише даремна витрата часу.
Ти маєш рацію, Уіл.
Я не можу цього довести.
А ти можеш, у цьому вся справа.
Лише купка людей може побачити різницю між нами. І я один з них.
– Шкодую. – Я теж.
Краще б я тебе не зустрів.
Мені б не довелося мучитися…
… від свідомості того, що у світі є хтось на кшталттебе.
Я б не бачив, як ти цим кидаєшся.
Білл, припини.
Чуєш?
Морган!
Якщо ти знову дивишся порно у маминій кімнаті, зараз заробиш!
У чому справа?
Морган, чому ти не займаєшся цим удома? Це гидотно.
У мене вдома немає відео.
Мені плювати.
– Невже в мою бейсбольну пастку? – Я не чіпав твою рукавичку.
Це моя пам'ятна рукавичка.
Навіщо ти мене кликав?
То що з тобою? Ти гвалтуєш бейсбольну рукавичку?
Та ні, я нею не користувався.
– Припиняй робити це в матері! – А де ще є відео?
Сумно, братику.
Чому я повинен працювати на урядове агентство?
Це робота на найсучаснішому рівні.
Ти будеш допущений до секретної технології, яку ніде більше не побачиш.
Послідовні числа, математика хаосу.
Розшифровка кодів.
Це один з напрямків.
Це основне. На вас працюють 80% розвідслужб, ви в 7 разів крупніше ЦРУ.
Ми не розповідаємо про це, Уіл. Але ти у всьому маєш рацію.
Як я розумію, питання не в тім, чому б тобі не працювати на АНБ.
А в тім, чому ти не хочеш?
Чому я не хочу працювати на вас?
Серйозне питання.
Спробую відповісти.
Уявімо, що я у вас працюю. Я пишаюся собою, розкривши недоступний шифр.
Але це шифр визвольної армії у Північній Африці або на Близькому Сході.
Довідавшись, що вона ховається у якомусь селі, її знищать.
1500 людей, яких я ніколи не бачив, будуть убиті.
Політики пошлють туди військово-морські сили. Бо їм плювати.
Своїх синів вони не відправлять умирати. Їхні діти відпочивають на курортах.
Хлопця із Сауті поранить шрапнеллю, і він зможе повернутися назад, на завод.
Тут він отримає дешеву роботу за 15 центів на день, без перерви на душ.
Пізніше він зрозуміє, що воював лише заради вигідних цін на нафту.
Нафтові компанії одразу використають це, підвищивши ціни на нафту в США.
Мій друзяка не зможе брати бензин по $2.50. А нафтовики не будуть поспішати.
Вони знайдуть шкіпера, що обожнює наддержаву й слалом серед айсбергів.
Той проллє нафту і отруїть життя в Північній Атлантиці.
Втративши роботу і не маючи грошей на бензин…
… хлопчик ходитиме пішки, страждаючи ще й від геморою. Він голодуватиме…
… тому що єдина доступна йому їжа – це отруєна риба.
Що ж тут думати? Я краще почекаю інших пропозицій.
Ця робота не тільки мого друга вб'є.
Я підвищу ціни на бензин, підірву село, уб'ю сотні риб…
… і вступлю в національну гвардію. Може, навіть стану президентом.
Ти не почуваєш себе самотнім?
Що?
У тебе є найкращий друг?
Що це означає?
Той, хто кидає тобі виклик.
– У мене є Чакі. – Чакі – це родина, він за тебе горою.
Я кажу про людину, яка торкнулася би твоєї душі.
– Я зрозумів. – Хто?
– Їх багато. – Назви.
Шекспір, Ніцше, Фрейд, Кант, Папа Римський…
– Відмінно. Але вони всі померли. – Для мене ні.
Але ти ж не можеш поговорити з ними, не можеш вступити з ними в контакт?
– Без пахощів і свічок не можу. – Так, про це я й говорю.
У тебе ніколи не буде такого друга, якщо ти не зробиш перший крок.
Ти все бачиш у негативі, навіть своє майбутнє.
– Ти на боці професора? – Справа не в цьому.
– Мені не потрібна робота. – Я не про роботу, це неважливо.
Роби, що хочеш. Ти абсолютно вільний.
Чим ти цікавишся? Чого ти хочеш?
Хтось все життя кладе цеглу, щоб його дитина опинилася на твоєму місці.
– Я про це не просив. – Ти таким народився і дарма зістрибуєш.
Я не зістрибую. І хіба погано класти цеглу?
– Аж ніяк. – Адже я будую дім для когось.
Мій батько клав цеглу. Він надривався, щоб дати мені освіту.
Саме я вважаю це почесною професією. Ремонтувати машини теж дуже почесно.
Так, Уіл. Почесне прибирання в школі, щоб діти ранком йшли по вимитій підлозі.
– Зберігати чистоту – справжня робота. – Ти правий.
Це почесно. Я впевнений, що ти тому виконував таку роботу.
Але в мене є питання. Ти міг бути прибиральником де завгодно.
Чому ти влаштувався в кращий технічний коледж світу?
Навіщо ти ночами виводив формули, які мало хто може вирішити, а потім ховався?
У цьому я не бачу пошани, Уіл.
Чого ти насправді хочеш?
– Я хотів бути пастухом. – Правда?
Переїхати б у Нешуа, купити овець і доглядати за ними.
– Може, тобі так і вчинити? – Що?
Онанізмом краще займатися вдома.
– Ти мене виганяєш? – Так, забирайся.
– Час ще не вийшов. Я не піду. – Ти не відповів. Навіщо витрачати час?
Я думав, ми друзі.
– Ігри скінчилися. – Чому ти мене викидаєш, Шон?
Ти ж учив мене життя, чортів невдаха! Що тебе втримує тут?
– Робота з тобою. – А де ж твій задушевний друг? Де?
– Вона померла. – Вона померла, а ти про себе забув?
– У мене такий друг був. – Ти просто здався, програв!
Багато хто переживає втрати, але піднімаються!
Подивися на мене. Що ти збираєшся робити?
Ти дурень. У тебе для всіх готові дурні відповіді.
Але на моє елементарне питання ти так і не зміг відповісти.
Тому що ти не знаєш.
До зустрічі, пастушок.
– Пішов ти. – Пастух чортів.
Пастух.
Шмаркач.
Я лише хотів подзвонити тобі до від'їзду.
Я проходив співбесіду. Не хочу бути простим робітником.
Ти ж знаєш, мене це ніколи не хвилювало.
Так.
Я люблю тебе.
Уіл?
Бережи себе.
Прощай.
Уіл!
Уіл, все! На сьогодні вистачить.
Я в тебе в кабінеті, хлопця тут немає.
Уже 10 хвилин на шосту. Він спізнюється більше ніж на годину.
Якщо його не буде, я повинен написати звіт, і він повернеться до в'язниці.
Добре.
Бувай.
Як справи?
Спасибі.
Добре!
Як твоя подруга?
Вона виїхала.
Виїхала? Куди?
Учитися. До медичного інституту у Каліфорнії.
– Серйозно? – Так.
– А коли? – Майже тиждень тому.
Погано.
Коли закінчаться твої зустрічі?
– Щойно мені виповниться 21 . – Потім ти будеш працювати в них?
Так, буду вирішувати рівняння наступні 50 років.
Напевно, заробиш купу грошей?
– Я стану лабораторним пацюком. – Зате хоч виїдеш звідси.
Навіщо мені звідси їхати? Я й тут спокійно проживу.
Станемо з тобою сусідами, будемо з дітлахами ходити на бейсбол.
Ти мій кращий друг, але зрозумій мене правильно.
Якщо через 20 років ти будеш жити тут…
… приходити до мене в гості і працювати на виробництві, я вб'ю тебе.
– Це не погроза, а факт. Я вб'ю тебе. – Що ти верзеш?
– Послухай, у тобі є щось особливе. – Припини! Я цим завдячую самому собі.
– А якщо я не хочу? – Ні, ти цим завдячуєш не собі.
Ти завдячуєш цим мені.
Тому що я і у 50 років залишуся повною нездарою.
І тут все правильно.
Твій лотерейний квиток виграв, а ти лінуєшся отримати приз.
Це нерозумно.
Я не можу стати таким, як ти. І ніхто з наших знайомих не може.
От що я тобі скажу, братику: ти даремно гаєш час.
– Ти цього не знаєш. – Ні?
– Ні. – Я знаю інше.
Я знаю, що щодня заходжу за тобою, і ми їдемо гуляти.
Ми випиваємо, сміємося й все чудово.
А знаєш, що я люблю найбільше?
Ті 10 секунд, коли я йду від дороги до твоїх дверей.
Щораз я сподіваюся, що не застану тебе.
Ні прощавай, ні до зустрічі. Нічого. Просто ти виїхав.
Це я знаю напевно.
Це катастрофа, Шон. Я просив розкрити цього хлопця, а ти все зіпсував.
– Я знаю, що роблю. – Плювати, якщо я здаюся вам кумедним.
Але припини руйнувати те, що я намагаюся зробити.
Руйнувати?
– У хлопця зараз вразливий вік. – Я розумію, але в нього проблеми.
Які, Шон? Він хоче повернутися у в'язницю валандатися з бандою горил?
Чому ти вирішив, що він бандит? У тебе є докази?
Ми самі із цим розберемося. Ти під його впливом.
Джері, послухай. Чому він ховається й нікому не довіряє?
– Тому що його покинули рідні люди. – Не лізь до мене зі своїм Фрейдом!
А чому він спілкується з цими тупими горилами?
Тому що вони горою за нього піднімуться. Це називається відданістю.
Зворушливо.
Це не вплив. Він сам відкидає тих, хто може кинути його. Це механізм захисту.
Тому він був самотній всі свої 20 років.
Таке може повторюватися знову й знову, але я хочу це зупинити.
– Не роби цього. – Чого?
Не переконуй його, що варто все кинути, як життя налагодить. Це не так, Шон.
Ти лютуєш, що тобі не вдалося стати таким як я.
– Я не лютую, Джері. – Ще як лютуєш. Ти заздриш мені.
Але я не збираюся тут вибачатися за свої досягнення. Сам спитай себе, Шон.
Запитай, чи хочеш ти, щоб Уіл відчував те ж саме?
Самовпевнений дурень! От чому я не їжджу на зустрічі випускників.
Я терпіти не можу вираз твоїх очей, цей поблажливий погляд.
Ти бачиш у мені невдаху? Я пишаюся тим, що роблю.
Це був свідомий вибір, і я не помилився.
Це ти й твої підспівувачі вважають, що я невдаха.
Вони носяться із твоєю медаллю. Але чому ти дотепер боїшся провалу?
Тебе зачепила моя медаль? Хочеш, я подарую її тобі.
Можеш засунути цю медаль куди подалі.
Я ж пам'ятаю тебе ще до того, як ти став богом математики.
Той прищавий малий не знав, де подзюрити.
Ти завжди був розумніше. Не звинувачуй мене, що твоє життя не склалося.
Я тебе не звинувачую, справа не в тобі, математичний псих! Я кажу про хлопця.
Я не хочу, щоб ти на нього напаскудив, як зараз робиш це на мене!
– Не хочу, щоб він виглядав невдахою! – Він ним не буде, Шон!
Якщо ти будеш його штовхати, буде!
Мене завжди штовхали, доки я не навчився штовхати себе сам.
Він – не ти, зрозуміло?
– Я зайду пізніше. – Ні, проходь.
Я саме йшов.
Це наша давня історія.
Не думай, що це через тебе.
Що це?
Звіт про тебе. Я повинен відіслати його судді.
Ти ж не продаси мене?
Що там написано?
– Хочеш прочитати? – Навіщо?
Ти вже зустрічався з такими, як я?
За 20 років практики я багато чого бачив.
Я маю на увазі…
… конкретно себе.
Особисто?
Так.
Так, зіштовхувався.
Приємного мало?
Мій батько був алкоголіком, страшенно напивався.
Приходячи додому, він міг побити кожного.
Я провокував його, захищаючи матір і молодшого брата.
Іноді він бив кільцями на пальцях.
Так. Ще він міг…
… покласти ціпок і ремінь на стіл і сказати: <<Вибирай>>.
– Я вибирав ремінь. – Я більше звик до кастета.
Чому кастет?
Щоб його подражнити.
– Твого вітчима? – Так.
Тому тепер кажуть: <<Уіл боїться, що його кинуть>>.
У цьому вся справа?
Тому я вирішив розлучитися зі Скайлар.
– Я цього не знав. – Я пішов.
– Поговоримо про це? – Ні.
Уіл.
Я багато чого не знаю…
… але ти це бачив? Це огидно.
Тут немає твоєї провини.
Так, я знаю.
Подивися на мене.
Це не твоя провина.
– Я знаю. – Ні.
Це не твоя провина.
– Я знаю. – Ні, ти не знаєш. Це не твоя провина.
– Я знаю. – Це не твоя провина.
– Добре. – Це не твоя провина.
Це не твоя провина.
Не чіпляй мене.
Це не твоя провина.
– Не лізь до мене, Шон. Тільки не ти! – Це не твоя провина.
Це не твоя провина.
Боже мій!
Господи, мені так прикро!
Пішли вони всі!
– Чим можу допомогти? – Я Уіл Хантінг, мені призначено.
Присядьте на хвилинку.
І що ж ти вибрав?
Компанію МакНейла. Одну з тих, що мені пропонував професор.
Він ще не знає, але я вже спілкувався з моїм новим начальником.
Той виявився приємною людиною.
Ти цього хотів?
Думаю, так.
– Це добре. Вітаю! – Дякую.
Час минув.
Виходить, все? Ми закінчили?
Так, закінчили.
Ти готовий. Ти вільна людина.
– Я хочу, щоб ти знав, Шон… – Пусте, Уіл.
Сподіваюся, ми будемо з тобою бачитися.
Я теж.
Якийсь час я буду подорожувати.
Але в мене є автовідповідач, я завжди його перевіряю.
От мій номер. Подзвони, і я одразу з тобою зв'яжуся.
Знаєш, я хочу відкрити тобі свої карти. Чини, як підказує серце, синок.
І все буде добре.
Спасибі, Шон.
Тобі спасибі, Уіл.
Ми не порушуємо етикет лікаря й пацієнта?
Ні, якщо ти не почнеш мене лапати.
Бережи себе.
– Ти теж. – Так.
Щасти тобі, синку.
Два пива.
– Ну що, ви йдете? – Ні, хочу його відмовити.
– Чому ти його не зупинив? – Малюк Морган справжній борець.
Скільки його вовтузять, а він усе не заспокоїться.
– Що ти сказав? – Я хіба з тобою говорю?
Не твоя справа.
– Принеси мені пива. – Я два замовив.
– Розумник. – Що, дурень?
– Із днем народження! – Думав, ми забули?
– Ну ж бо, недоумок, швидко пішли! – Та іду я, іду.
Хто перший?
– Рухай, сисунець! – Хто почне?
Данні, малюк!
От і подарунок.
– Сміливіше. – Що?
Ми довідалися, що тепер ти працюєш у Кембриджі.
А я не збираюся тебе туди возити.
– Морган пропонував проїзний купити. – Я про інше говорив.
Але тобі виповнився 21 рік.
Тепер ти маєш право випивати. От ми і вирішили подарувати машину. Подобається?
Вона?
Потворнішої машини в житті не бачив.
– Давай, брате. – Як ви спромоглися це зробити?
Знаєш, ми з Біллом зібрали запчастини. А Морган щодня просив милостиню.
– Я її всю відшліфував. – Роботи було море.
Він 2 роки шукав роботу, я його й улаштував.
– Ти опинився при справі, Морган? – Так, але справа закінчилася.
– А двигун від газонокосарки? – Рідний. Шістка.
– Ми з Біллом самі його перебрали. – Славна тачка, друже. І мотор гарний.
Із днем народження, Уіл.
Вітаємо, брате.
Привіт.
Заходь.
Шон, я…
Я теж, Джері.
Ну й добре.
– Я чув, ви іноді спілкуєтеся. – Так. Я їду подорожувати.
– Може, писатиму. – Куди їдеш?
До Індії…
… до Китаю та Балтімору.
– Вирішив, коли повернешся? – Так.
Мені надіслали розклад зустрічей. Наш випуск збереться за півроку.
Я теж отримав.
Підеш? Я пригощу тебе випивкою.
На зустрічах випивка безкоштовна.
Я знаю, Джері. Це я іронізую.
Може, вип'ємо саме зараз?
Чудова думка.
Ходімо, я пригощаю.
У мене право переможця.
Так, сер, ось він.
Це мій квиток у рай.
– Ти знаєш, яка ймовірність виграшу? – Чотири до одного?
– 30 мільйонів до одного. – І все ж в мене є шанс.
Так, є. Але він не більше, ніж шанс бути вбитим блискавкою саме тут, у коридорі.
Це теж можливо, Джері. Я маю на увазі 32 мільйона.
Уіл!
Його тут немає!
Шон, якщо професор подзвонить щодо цієї роботи, вибачся за мене.
Я вирішив поїхати до своєї дівчини. Уіл.
Сучий сину!
Плагіатор!
ПАМ'ЯТІ АЛЛЕНА ГІНЗБЕРГА ТА УІЛ'ЯМА БУРРОХСА