АНГЕЛЪТ УНИЩОЖИТЕЛ (1962)
Улица "Провидение"
Хей! Къде отивате? - На една бърза разходка.
За вечеря идват 20 души. Как може да отивате сега?
Не помислих за това. Може би сте прав.
Ще се върна колкото може по-скоро.
Не може да отивате. - Моля ви, пуснете ме.
Добре, вървете. Но кракът ви да не стъпва повече в тази къща.
Лукас току-що напусна. Какво му стана?
Скара ли се с някого от вас? - С нас не.
Дори не спомена, че напуска.
С него се разбирахме много добре. Той е добро момче.
Много добре. Щом не му харесва тук, по-добре, че замина.
Пълно е с такива като Лукас.
Сигурно тича след някоя фуста. Знае ли човек?
Камила? - Какво?
Какво ще правим? - Каквото искаш.
Но по-късно. Нямам търпение да се махна от тук.
И аз така.
Но къде можем да отидем по това време?
Да, толкова късно и в такава гадна нощ.
Имам една приятелка, която ще ни пусне да спим у тях.
Мога да ви закарам някъде. Отивам доста далече с такси.
Ти оставаш и ме чакаш.
Не си ли сложил черния хайвер? - Не, ще стане по-късно.
Госпожата иска основното блюдо да се сервира първо.
И ме помоли да го направя. - Защото си такъв палячо.
Лукас!
Странно. Лукас го няма. Горе ще ни вземат палтата.
Качвайте се, моля.
Чуваш ли нещо? - Сега трябва да са горе.
Наистина, не е хубаво да си тръгваме така.
Трябваше да помислиш за това преди. Остани, ако искаш.
Да вървим.
Лукас!
Странно. Лукас го няма. Горе ще ни вземат палтата.
Качвайте се, моля.
Не, никога не съм го опитвал. - Най-младият полковник в армията
твърди, че нито е почтен, нито храбър.
Бланка, не мога да понасям рева на оръдията.
А родината ви?
Родината е поредица от реки, които се вливат в морето.
Което е смърт. - Да, смърт за Родината.
Алваро, изглежда Едмундо иска да ни каже нещо.
За възхитителната вечер, осигурена от нашата приятелка Силвия
и за прекрасното й творение "Непорочната годеница на Ламермур".
"Годеница" мога да приема, но "непорочна"?
Ролята на непорочна подхожда повече на Валкирия.
Валкирия? - Да, на Летисия.
Наричам я така, защото е дива и девствена.
Девствена? Мислиш ли?
Казват, че държи на това.
Може би, един вид перверзия.
За възхитителната вечер, осигурена от нашата приятелка Силвия
и за прекрасното й творение "Непорочната годеница на Ламермур".
Простете ми, ако променям обичайния ред на менюто.
Ще започнем с малтийско блюдо, сервирано на острова като ордьовър.
Възбужда апетита. Черен дроб, мед и бадеми в много пикантен сос.
Вкусно е. Опитах го в Капри,
където дирижирах един концерт преди година.
Точно като в театъра – тъкмо на място.
Възхитително, Лусия! Наистина неочаквано.
О, беше забележително! - Лусия има специфичен стил.
Не всеки може да успее да изненада така.
Аз изобщо не го намирам за забавно.
Хванах те на време. Не му давай да излиза, Хулио.
Г-н Ръсел не обича шеги. Върнете го обратно в градината.
За мен е облекчение да го чуя. Има сериозни неща,
които изискват вашето неотложно внимание.
Нещо не е наред ли? - Става нещо странно.
Ако госпожата ме придружи... А овцете, госпожо?
Също в градината.
Къде отивате? - Госпожо.
Какво означава това, Пабло? Напускате ли?
Да, госпожо. Трябва да видя сестра си. Горката...
Стига! Болна ли е или какво?
Сутринта не се чувстваше добре... - Това е лудост! Обида!
Как може да напускате точно когато гостите ми седнаха да вечерят?
Простете ни, госпожо, но всичко е готово за сервиране.
Господи, дари ме с търпение! Не сте ли доволни?
Напротив, госпожо.
Имам само добри спомени от пет години служба при вас.
Тогава? - Моля ви, простете ми.
А вие къде отивате? - С Пабло, да види сестра си,
но и двамата ще се върнем още сутринта.
Не се безпокойте. Тръгнете ли сега, уволнени сте.
Бих направил всичко, за да сте доволна.
Моля да ни простите.
Замислили са го заедно. Но защо?
Прислугата от ден на ден става все по-нахална, госпожо.
Надявам се, че ти и двамата сервитьори ще успеете да сервирате.
Трябва да си вземем нещата. - Не сега, бързаме.
Утре ще се върнем за тях. - Утре няма да ни пуснат в къщата.
Бързо ще си стегна куфара. Чакай ме отвън.
Някой минаващ евреин.
Не, беше Валкирия.
Каква интересна жена.
Как се казваш? - Беатрис.
А ти? - Едуардо.
Години? - Тридесет.
Професия? - Архитект.
Свободен? - До събота... като теб.
Точно още пет дни.
Тази вечер се чувствам прекрасно, докторе.
Ядох с голям апетит. Вашето лечение ме преобрази.
Не заслужавам похвала. Болестта ви беше съвсем маловажна.
Танцувате ли, докторе? - Никога не съм опитвал.
Жалко. Надявах се да ме вземете в прегръдките си.
Поласкан съм, че пациентите ми са толкова мили към мен, но...
Трансференция. - Копнеех да изпълня това си желание.
Носиш ли си хапчетата?
Какво има? - O, нищо, благодаря, докторе.
Не трябваше да ядеш толкова, Кристиан. Язвата не прощава.
Кристиан, нека ви представя мой добър приятел, скоро пристигнал в града ни.
Леандро Гомес, Кристиан Угалде.
Приятно ми е. - Подобно.
Ще ме извините ли? - Разбира се.
Няма ли да дойдете да чуете Бланка? - След малко, Коно.
Какво стана? Защо беше тази страстна целувка?
Горката Леонора.
Какво става с тумора й? Имали някаква надежда?
За съжаление, никаква. До три месеца ще оплешивее напълно.
Има красив череп.
Леандро! - Скъпи приятелю Кристиан!
Колко се радвам, приятелю!
Мислех, че сте както винаги в Ню Йорк.
Е, ето ни. Трябва да се възползваш.
Ще трябва да се виждаме често. - Разбира се.
Всъщност, мини утре. Имам да ти дам една кутийка.
Внимавай, не сме сами.
Нека те представя на г-н Серджо Ръсел.
Не се притеснявайте. Вие двамата продължавайте да си споделяте.
Не мога да понасям абракадабра. Извинете ме.
Този Ръсел е ексцентрик. - Опак човек. Негов проблем.
А сега да отидем да чуем Бланка.
Браво! Браво! Прекрасно!
Великолепно, Бланка, както винаги! - Прекрасно изпълнение.
Жалко, че няма клавесин. Би звучало прекрасно.
А сега нещо от Скарлати, Бланка, моля ви.
Ще трябва да ме извините. Късно е и съм уморена.
Късно? Но това е най-задушевният и приятен момент от цялата вечер.
Изумително, Бланка. - Беше от Парадизи, нали?
Колко изискано, Бланка!
Кой би предположил, че световноизвестният диригент е...
Щастлив съм, че се запознах с вас в такава... братска атмосфера.
Коя ложа? - Зора 21.
Велика колона. Степен. - Маестро, бих се радвал
да чуя мнението ви за пицикатото, което чухме току-що.
Соната, господине, соната.
Позволете да ви представя г-н Угалде.
И... вашето име, ако обичате? - Леандро Гомес, приятно ми е.
Смятате ли да останете дълго в града? - А вие?
Първо вие кажете. - Не, първо вие.
Аз живея тук. - Така и очаквах.
Хулио!
Пригответе палтата. - Да, господине.
Извинете го. Тази вечер се почувства подмладен.
Скоро не е пил вино. А и умората...
Издръжливостта на Алберто е чудесна. Трябва само да видите как дирижира.
Как може да издържа с часове на такова напрежение и активност?
Когато нощем си лягаме в леглото след концерт, той още се опитва да...
Не е необходимо да обяснявам какво. Напротив. Трябва да го обуздавам.
Тогава го оставете да почива. Не бихме искали да опитва...
За Бога, не, Едмундо!
Не мисля, че тук би посмял. - Не, не! Разбира се, че не.
Не се изразих точно.
Просто е малко уморена. При състоянието й, това е нормално.
Сънливостта на Рита е добър знак. Поздравления!
Това е четвъртото, нали? - Не съм сигурен. Обърках им броя.
Сигурен ли сте в бащинството? Имам предвид...
Би трябвало да питате нея. - Науката ще каже.
Бланка, мислех, че вече си тръгнала. - Отложих за малко.
Раул разказа, че фауната в Румъния... - Заради екстремния климат...
Но стига сме говорили за това. Трябва да си тръгвам.
Къде може да ми е шалът? - Един момент.
Какво става? Защо не си тръгват?
Почти четири часът е. - Въпрос на минути.
Възползвай се от сбогуванията и ме чакай в спалнята.
А Едмундо? - Ако влезе,
ще му кажа, че ти показвам старопечатните си книги.
Добра идея.
Благодаря много.
Всичко беше перфектно, Лусия, въпреки...
По това време дори червилото ти започва да избелява.
Сега проблемът е как да се погрижим за приятелите си.
Сигурно им е неудобно.
Харесва ми спонтанността на тази ситуация.
Ако искате да прекарате нощта тук, ще приготвим необходимия брой стаи.
Приятно ми е да видя, че старият дух на импровизацията е жив и здрав.
Вие сте идеалният домакин, Едмундо,
но не бих желал да се натрапвам на милото ви гостоприемство.
Страхувам се, че утре следобед имам репетиция.
И аз има среща точно след четири часа, така че...
Става сериозно. Изгасиха осветлението.
Настъпи моментът за решение. Трябва да си тръгнем сега.
Ако останалите са пияни или луди, нека остават.
Това е скандално!
Ако не беше уважението към домакините ни,
щях да му дам да разбере на този простак!
Тези колосани дрехи са за статуи, не за хора.
Особено в 5 часа сутринта.
Не стигат ли твърде далече, като си свалят саката на смокингите?
Не забравяй, че Леандро живее в Щатите.
Освен това, по това време тялото е най-отпуснато
и с тази приятна температура тук...
Сигурна съм, че ще се засрамят, когато си спомнят за държането си.
Със сигурност. И бих искал да им спестя това неудобство.
Да слезем до нивото им,
за да не бие толкова на очи нетактичността им.
Моля те, Лусия, седни тук.
Нашата първа нощ заедно.
Но какво правим тук?
Защо не си тръгнахме?
Защото всички решиха да останат.
Това нормално ли ти се струва? - Животът е забавен...
и странен.
Не мога да стоя на крака си.
Ела.
Да вървим да спим.
Добро утро, Рита. Добре ли спа? - Не се събудих нито веднъж.
При мен беше обратното. Каква нощ! От дерайлирането на влака за Ница,
не съм се мъчила така. - Преживяла сте дерайлиране на влак?
Колко интересно! - Да можеше да се погледнеш?
Объркан съм.
Какво става тук?
Не знам как стигнахме до това положение,
но всичко си има граници. - Какво мога да кажа?
Сега трябва да им предложим закуска. Сигурна съм, че после ще си тръгнат.
Разбира се. Разчитам да благоразумието им.
Тичах навсякъде като побъркана.
Вагонът на трета класа, пълен със селяни, беше смачкан като акордеон.
А вътре – каква касапница!
Трябва да съм безчувствена. Мъката на тези нещастници не ме трогна.
Гладна съм. - Безчувствена?
Прилоша ви, когато видяхте тялото на принц Лурка на поклонението.
Не сравнявайте двете. Как може някой да е равнодушен пред величието
и смъртта на този достоен принц, наш приятел.
Какъв благороден профил!
В тази къща не закусват ли? - Мисля, че по-нисшата класа
са по-малко чувствителни на болка.
Виждали ли сте някога ранен бик? Безчувствен е.
Отивам да се освежа малко.
Всички изглеждаме ужасно.
Това е толкова забавно.
Добре ли спа?
Защо ме гледаш така, сестро? Сигурно изглеждам ужасно.
Изглеждаш по-интересен от всякога.
Разрошената коса ти отива.
Защо ме гледаш така? Сигурно изглеждам ужасно.
По-интересна си от всякога.
Разрошената коса ти отива.
Какъв остър слух!
Стана през нощта. Изгуби съзнание на разсъмване, но после се съвзе малко.
Защо не ни сигнализирахте веднага? Трябва да го сложим да легне горе.
Сега е по-добре да не се мести. Ще видим какво можем да направим.
Дръжте го завит. - Още снощи изглеждаше малко странно.
Може нищо да му няма. Имал е няколко такива инциденти.
Какво мислите, докторе? - След няколко часа е напълно плешив.
Извинете, не разбирам. - Исках да кажа,
че има само няколко часа живот. - Колко ужасно.
Предвижданията ви никога не са неуспешни.
И аз не се чувствам много добре. - Глупости.
Хулио, направи каквото можеш, за да сложиш хубава закуска за гостите ни.
Извинете, госпожо, но е много рано. Доставчиците още не са пристигнали.
И млекарят ли? - И той, и това наистина е странно.
Тогава извади храната, останала от вечерята и малко горещо кафе.
Лусия, скъпа, къде можем да се освежим малко?
Извинявайте, че не се погрижих по-рано за това.
Да отидем в моята стая.
Обзалагам се, че няма да излязат от тази стая.
Видяхте ли? Какво ще правим при това положение?
Честно казано, не знам. Изглежда нереално... или прекалено нормално.
Намирам за странно, че никого, освен нас, не го е грижа.
Защо вие и годеницата ви не си тръгнахте снощи?
Не знам... Като всички останали...
А вие?
Не знам.
Точно това ме тревожи.
След снощното парти,
никой от нас не направи и най-слабо усилие да се прибере вкъщи.
Защо? Беше ли нормално за нас да прекараме нощта тук...
нарушавайки най-елементарните правила на добрия етикет?
Обърнахме тази стая на цигански катун.
Намирам го за много оригинално. Обожавам неща извън рутината.
Видях какво става и то не ми хареса. Не казах нищо от учтивост.
Хайде, господа... Да не преувеличаваме нещата.
Всички бяхме очаровани
от музиката, приятните разговори, доброто настроение...
Нищо изненадващо... Краката ми са подути.
Например, скъпа Лусия,
защо нареди на иконома да ни сервира закуската тук, а не в трапезарията?
Не знам, докторе. Тъй като вече сме се събрали тук, помислих, че...
Ясно е, че докторът обича да се прави на Шерлок Холмс.
Не мислите ли? - Трябва да се прибера.
Съпругът ми и децата сигурно се тревожат. Тръгвам си веднага.
Ще тръгнем с теб. Трябва да кажа, че това е абсурдно. Да вървим.
Идвате ли, Рита? - Не, още не.
Какво ще правим по това време навън? - За Бога, Рита,
и вие като мен имате деца, които ходят на училище.
Децата ми имат домашен учител, абат Самсон,
много образован и изискан човек.
Извинявай, ако преувеличавам, но мисля, че е възможно да е светец,
дори Кристиан мисли... Нали така, Кристиан?
Сега не е време да говорим за абати. Какво ни пука за вашия...
Да вървим.
Извинете ме.
Знаеш ли, една чаша кафе няма да ми се отрази зле.
Не мога да пуша на празен стомах. - И аз бих искала.
Ще дойдете ли с нас, Бланка?
Това е прекалено. Мисля, че са истерични, толкова се тревожат.
Не за първи път осъмвам на парти като това.
Извинявайте, Лусия, но няма лъжички за захар.
Извинете ме. Горкият Хулио има много работа.
Хулио, донеси малко лъжички. - Да, госпожо.
Господата не желаят ли нещо? Малко кафе или закуски?
Нищо, Хулио. Върви да свършиш каквото ти поръчаха.
Мисля, че е по-благоразумно да изчакам
да свършите закуската и да отсервирам.
Не ме ли чу? Поисках да донесеш лъжички.
Позволих си да попитам... - Стига. Прави каквото ти казвам.
Какво ти е? Не се ли чувстваш добре?
Бланка, какво ти е? Мога ли да ти помогна?
Какво мислите за това, което се случи току-що?
Странната съпротива на иконома да изпълни разпорежданията,
потвърждава наблюденията ми.
От снощи никой от нас, колкото и да опитва,
не е в състояние да напусне тази стая.
Какво става тук, приятелю Аранда?
Има много болен човек.
Как е той, докторе? - Няма да крия истината.
Изпаднал е в кома.
Само да имах корамин или камфорово масло.
Кристиан, от чиста хуманност,
ти трябва да се опиташ да разбиеш тази апатия.
Заради него е. Трябва да закараме някъде Ръсел,
където да получи подходящи грижи.
Д-р Конде е прав, трябва да опитаме.
Кой ще опита?
Защо не опитате вие самият? Ние ще ви последваме.
Няма смисъл.
Обречени сме!
Защо ме доведе тук, сестро? Защо?
Не бъди жесток. Ти беше този, който ме накара да дойда.
Успокой се... Успокой се.
Няма повече вода.
A кафе? Няма ли малко кафе?
Умирам от жажда. - Простете, госпожо, но...
не е останала нито капка.
Тази вода малко мирише, но не може да е лоша.
Малко лимон ще премахне лошият й вкус.
Не, благодаря, Едуардо. Предпочитам да почакам.
Аз просто не разбирам.
Трябва да има решение.
Не сме се побъркали всички, нали?
Тук сме от 24 часа и още никой не е идвал за нас. Забравили са ни.
Отношението на тези отвън ме тревожи повече, отколкото положението ни.
Какво става с тях? Трябваше да опитат...
Освен ако всички не са мъртви, а ние сме единствените оцелели.
Защо не ни търсят?
Успокойте се. Не си губете ума. - Стига, господа!
Какво ви говорех? - Да не ставаме истерични!
Млъквайте! - Ще счупя прозореца.
Не си прави труда. Ето я вратата.
Това има нещо общо с офейкването на прислугата. Те защо напуснаха?
Господа, моля ви. Няма причина за тревожни предположения.
Убеден съм, че прислугата си е имала причини да напусне.
Да, причините, по които плъховете напускат потъващия кораб.
Ако ми позволите, господа, те дори като че ли не знаеха защо напускат.
Час преди да дойдете, те бяха добре.
Значи няма обяснение. Това е просто чудесно!
Успокойте се всички, господа. Няма нищо по-лошо от паниката.
Това положение не може да продължи безкрайно.
Не сме омагьосани, приятели. Това не е замъкът на магьосник.
Само със спокойни анализи можем да стигнем
до същността на нашето бездействие.
Ето какво предлагам...
Нека замълчим за момент и направим едно върховно усилие,
един непоколебим акт на волята,
демонстриращ решението ни да излезем от тук.
Млъквайте, Нобиле. Най-добре мълчете.
Вие ни вкарахте в този капан.
Вие ни направихте жертва на тази жестока шега.
Аз ли, приятелю?
Като ви поканих на вечеря? Като отворих дома си за вас?
Именно. Покани ни един по един да дойдем на вечеря след операта.
Каква сърдечна покана. "За мен би било чест, ако..." и т. н.
Можеше да спим дълбоко вкъщи или да сме в някой бордей, вместо тук.
Кажете ми, каква беше причината за тази неуместна покана?
Неуместна? Защо? Всички бяхте възхитени.
Ти самият изрази удоволствието си от такъв сърдечен прием.
Тогава ще кажа високо и ясно, че тук има само един човек,
отговорен за това позорно положение. И това сте вие.
Аз?
Мисля, че сте си загубил ума, Раул.
Едмундо е прав. Вие сте един глупак.
Ако не бяхте дама...
Погледни иконома. За него вкусът на водата е добър.
Главата ме боли. - Не, Бланка, не.
И какво правят тези хора за това? Дрънкат като уличници.
Силвия, измисли нещо, за да ни измъкнеш всички от тук.
Повече няма да стъпя в този бордей. - Не се плашете от нервността му.
Чувствителен е като момиченце.
На него това му въздейства повече, отколкото на нас.
Не ме разстройвай повече, отколкото съм!
Не виждаш ли колко съм нервен? Не искам да слушам никого.
Искам да съм сам.
Щастлив съм,
че няма да видя унищожението.
И аз нямам нищо против да умра.
Но не и така,
заобиколена от хора, без да мога да съм само с теб.
Това е голямото ми мъчение. Че не можем да бъдем сами.
Всъщност, има начин да се измъкнем от другите.
Не е възможно. Как?
Ще ти кажа, когато всички заспят, ако наистина решат да спят.
Когато вдигнах капака, видях стръмна урва
и буйна река далече долу. - Да. И преди да седна,
един орел излетя под мен.
Вятърът духна сухи листа в лицето ми.
Студено ми е.
Консуматум ест. (Свършено е.) - Наистина ли?
Само това ни липсваше. Мъртвите тела би трябвало да се изпаряват.
Сутринта, когато го видят, ще се отчаят.
На негово място можеше да е Рок. Все пак, един диригент по-малко.
Какво ще правим?
Видяха ли те? - Да. Не знам.
Няма значение.
Тук тя се влива в морето.
Не мога! - Ела по-надолу!
Устата ти! Ужасно!
Любов моя!
Гибел моя! Обратно в кошарата!
Още нищо, господине. - Какво искате да направим?
Не знам, не може вечно да продължаваме така.
Преди четири дни, кметът счете за най-важно
да установи контакт с тези, които са изолирани вътре.
Каза ми да сложа високоговорители, така че тези вътре, ако са живи,
да чуят и последват указанията ни.
Но се отказа от идеята, когато осъзна колко е абсурдна.
Абсурдна ли? Защо? Струва ми се приложима.
Ще е по-лесно да се влезе през входната врата,
понеже нищо не ни спира, но никой още не го е направил.
Така е. Вчера следобед изпратихме вътре напълно екипирана бригада.
До 9 часа се върнаха в казармата,
без нито един от тях да е влязъл в къщата.
Но те опитали ли са наистина да влязат?
Не, това е опасното на къщата.
Искаме да видим какво става вътре. Не сме кучета! Пуснете ни да минем!
Едно.
Две.
Три.
Четири. - Защо се бавите толкова? Лесно е!
Какво става?
Пуснете ме отпред, имам треска. - И аз. Чакай си реда.
Настъпи ме!
Трябва ли хората да носят проклетите си обувки навсякъде?
Какво има? Защо се бавят толкова?
Да се надяваме, че не са прекъснали водата отвън.
228, 229...
Върви да им помогнеш!
Извинете.
Махнете се! Махнете се! Първо жените!
Отдръпнете се! Да вървят първо жените!
Чу ли го? Не се бутайте! - Наредете се! Една чаша като начало!
По-късно ще пиете колкото искате!
Да пиете прекалено бързо е опасно, особено ако ви е лошо.
Пийте умерено, господа.
Не чу ли? Първо жените! Наредете се! - Ето, пий.
Няма да ти позволя да обиждаш брат ми.
Колко е хубава, колко е прясна.
Гладна съм. Гладна съм.
Не яж. Не ме оставяйте сама!
Не говори от два дни, очите му са затворени, изолирал се е от всички,
и от мен, включително. И вие казвате, че няма нищо.
И ще го повторя, Алисия. И той се измъчва като нас,
въпреки че заради възрастта му, на него му влияе повече.
Ръцете ми са като сухи клони.
Щяхме да сме далеч по-добре, ако не бяхме намерили вода.
Само удължаваме края. - Тогава не пий.
Какво ядете? - Хартия, госпожо.
Не е много вкусна, но залъгва стомаха.
Ако не ми беше противно...
Вкусът не е неприятен, г-жо Беатрис.
Аз и приятелите ми сме яли, когато бяхме деца.
Може би защото ни беше скучно в час.
Ходех в йезуитско училище. Добри хора.
Беше ни скучно, като на повечето деца.
Хартията е хубава.
Казват, че я правят от листа и мека дървесна кора,
така че не може да е вредна.
Ако искате да опитате...
Хулио, ела тук.
Извинете.
Дръж парцала там. - Не тръгвайте! Не ме оставяйте сама!
О, принце, спаси ме!
Договорът ни.
Не мога да издържам повече, Ана! Не мога!
Не издържам като гледам тази харпия да реши косата си наполовина.
Мразя я! Предпочитам да умра от глад и жажда, отколкото да я търпя.
Защо не се решете както трябва?
Ето така... така.
Само назад.
Няма да понасяме странните ви капризи.
Извинявайте, Беатрис,
Случайно да сте видяла сребърна кутийка
с бели капсули вътре?
Кутийка?
Не, Рита, съжалявам.
Това са лекарствата на Кристиан.
Пазим ги като злато,
но всички сме малко...
Ще я потърся.
Хулио?
Гладна съм.
Вечерята стои на масата...
Няма ли останала бучка захар? - Съжалявам, госпожо,
от няколко дни няма абсолютно нищо.
По-добре ли си? Опитай да се държиш. Ще се появи.
Сигурен съм, че някой я е намерил
и пак я е скрил, за да пукна. - Не говори така.
Знаеш ли?
Мисля си...
Все си мисля: "Какво ли правят те сега?"
И аз не мога да ги забравя. Горките ми деца.
Единствената ми утеха е, че абатът ще грижи за тях с любов като нас.
Абатът! Това ме притеснява най-много. Децата ни в ръцете на този лицемер!
Не бъди несправедлив! - Не отричай, че те ухажваше,
евфемистично казано.
Но по-добре да си мълча. - Не, говори!
Много ли ви е интересен разговорът ни?
Не ми пука за вас и покъртителните ви брачни проблеми.
Вие сте един нахален простак,
и се държа с вас като с такъв, откакто влязохме тук.
Изобщо не ми пука! Аз ви презирам много отдавна.
Господа, вашите отношения сега...
Знаете, всички сме на един хал.
Нищо няма да изгубим, ако сме учтиви.
Трябва да си мълчиш, Нобиле. - Съгласен съм.
Трябва да си истински циник, за да даваш съвет на жертвите си.
Мои жертви? Но защо, Раул? Защо?
Обяснете ми. Ще се чувствам по-добре, ако ми дадете основателна причина.
Уморих се да повтарям. - Едмундо, елате с мен.
Не казвайте нищо повече. Не ги ядосвайте още повече.
Седнете.
Седнете до мен, Алваро.
Вие сте ми приятел.
Кълна се, че бих дал живота си, за да сложа край на това...
на това положение.
Страданието ме ужасява.
Винаги съм се старал да го облекча, където мога.
Как могат да си помислят, че аз... - Всичко е наред.
Успокой се.
Алваро.
Гладна съм. Гладна!
Измисли нещо, за да ни измъкнеш от този кошмар!
Само чудо ще ни изкара от тук.
Защо не се помолим заедно?
С Едмундо сме обещали от все сърце...
да поръчаме тържествена меса,
ако Божието провидение ни освободи от това пленничество.
Тази непоносима воня!
Ужасна е! - Опитваме се да се отървем от нея.
Не си отивайте! Не ме оставяйте сама!
Студено ми е.
Бланка, остави косата. Помни какво ти казах.
Докторе.
Какво може да направим, докторе? Горката страда ужасно.
Не издържам повече, докторе. Защо просто не ме убиете?
Не говорете глупости. Прекарахте нощта съвсем добре.
Обезболяващите сега са толкова жизненоважни, колкото и храната.
Нямаме дори аспирин!
Не ме оставяйте. Умолявам ви.
Присъствието ви ме утешава.
Ако излезем от тук, ако се излекувам,
искам да отида до Лурд с вас.
Обещайте ми, че ще дойдете. Ще дойдете, нали?
Обещавам.
Ще легнем в краката на Девата...
защото само тя може да ни изведе от тук.
Не говорете толкова. Не се вълнувайте.
Това може сериозно да ви навреди.
Когато стигнем Лурд,
искам да ми купите една от тези миещи се пластмасови деви.
Ще ми купите, нали?
Карлос.
Откъде взе това?
Наричаме тази стая нашия "Тивански рай".
От време на време се събираме с някои приятели
и прекарваме незабравими часове. - Защо не каза по-рано, че го имаш?
При сегашните обстоятелства
представи си, ако другите го намерят.
Това, което някога е носело наслада, сега може да облекчава болката.
Има лауданум, кодеин и морфин. - Морфин ли? Къде?
Какво беше това? - Теб какво те интересува?
Какво?
Какво крият?
Ще го опиташ, когато всички заспят.
Гладна съм. - Тихо!
Това е прекалено. Имайте малко уважение.
Миришете като хиена. - Какво казахте?
Казах, че миришете като хиена, госпожо.
Как смеете! Защо ме обиждате?
Как не ви е срам да говорите така за нещастието ни?
Всички го пропускаме от достойнство. - Защо се страхувате от истината?
Тя мирише лошо. Както и вие, и аз, и всички.
Живеем в кочина! Като свине.
Всички ме отвращавате! Мразя ви!
Не му обръщайте внимание, изнервен е.
Това ще свърши много зле, скъпа.
Всичко, което от дете съм мразел най-много –
грубост, насилие, мръсотия –
сега е неразделен спътник.
Предпочитам смъртта пред този долен промискуитет!
Посредством Адонай
призовавам те в кръга,
Повелителю на саламандрите,
яви се в истински вид
Преди да умра, демоне, бъди тук.
Ела! Ела! Ела!
Какво направи тя?
Не виждате ли? - Трябва да й вържем ръцете.
Махнете я веднага от тук! - Разбира се, повикайте линейка.
Има силна треска. Използвайте студени компреси и ги сменяйте на пет минути.
Не плачете, Алисия, вече отмина.
Ще дежурят, така че нищо подобно да не се случи отново.
Ще ме кара ли да повръщам, докторе? - Да, но ще ти успокои болката.
Довечера ще спиш добре.
Кой ден е днес? - Какво?
От колко време сме тук? Повече от месец, нали?
Не толкова.
Не бихме издържали толкова дълго без храна.
Струва ми се, че винаги сме били тук.
И аз имам същото чувство.
И че ще бъдем тук винаги.
Освен ако... - Какво?
Освен ако не избягаме заедно,
изгубвайки се сред сенките.
Не отговаряш?
Където и да тръгнеш, ще дойда и аз, Едуардо.
Виж.
Точно както си мислихме.
Какво е това?
Какво има сега? - Тихо.
Кой ми стъпи на ръката?
Какво стана? - Не знам. Сигурно съм сънувала.
Не съм сляп, господине.
За какво, по дяволите, говорите? - Вие сте инкубус, не сте джентълмен!
Кристиан, моля те. Ставаш смешен.
По-добре внимавайте какво говорите. - Успокойте се, господа.
Какво става, господа? - Полковникът като крадец
дебне в мрака, Нобиле. - Свиня!
Да уредим нещата веднъж завинаги. Викам ви на дуел.
Приемам. - Каква лудница!
Никой не може да си почине. - Погледнете го.
Нобиле е в основата на всичко. Това е някоя от неговите схеми.
Не виждате ли, че има болен стомах?
Това е лудост! Първо се успокойте, след това говорете.
Само не се бийте. Това е под достойнството ни.
Господа, не забравяйте възпитанието си.
Искам да знам дали Нобиле е причинил това.
Трябва да му покажем, че не може да си играе с нас.
Господа, предпочитам да не отговоря.
Да, докато не изгубим търпение.
Рита, опитай да го усмириш. Обясни му.
Никога няма да му простя за това, Лусия. Опозори ме.
Стига битки, дайте нещо за ядене! - Остави ме на мира!
Алваро, как смеете?
Всички, дори и най-добрите сред нас, си губят ума.
Моля ви, имайте милост към мен!
Кристиан, моля ви, всеки проблем си има решение.
Извинявам се, госпожо. И на вас, и на всички.
Не знам как можах да направя това. Не бях на себе си.
Извинете ме, госпожо. Извинете още веднъж.
Позволете ми да направя едно предложение,
което се надявам, че ще бъде задоволително.
За да избегнем злополучни инциденти като този,
предлагам... жените да спят в единия край на стаята, а мъжете в другия.
Извинете, но говорите с джентълмени!
Оставете го. Той е изрод.
Държи да ни обижда. - Едмундо е прав.
Помислих, че в интерес на всички... - Едмундо...
Не говорете повече. Не разбирате ли?
Благодаря.
Сега запомнете: бъдете внимателни.
Хайде, хайде.
Хей, къде отивате?
Това е семейството на дон Кристиан Угалде, само да погледнат,
Децата да видят къщата, където са родителите им.
Вървете. - Благодаря. Хайде.
Знам, че мога да вляза вътре и да говоря с тях, ако са още живи...
После ще се върна отвън и ще опиша положението.
Сигурен ли сте в това, което казвате? - Пробвайте ме.
Насам.
Няма ли да приемете предложението ми?
Ще отида до пресата, до властниците.
Трябва да бъда изслушан. Сигурен съм, че мога да реша този проблем.
Още един луд.
Давай, Джони. Не чакай. - Давай, Джони.
Защо спря? Продължавай! - Върви, дете, върви!
Давай! Важното е да продължава. Давай!
Продължавай, момче! - Влизай!
Защо не продължи? Знаете какви са децата.
Хайде, опитай отново. - Не, стига. Да си вървим.
Ако не искаме да изпаднем в пълно унижение,
трябва да поддържаме строга хигиена и строг ред, докато стоим тук.
Още днес ще организираме бригада за почистване.
Как се чувстваш? - Добре.
Главата ми е малко... - Горкият.
Ако не бяхте ти и Летисия... Те са диваци.
Никога няма да мога се отблагодаря на тях двамата, че те защитиха.
Имах предчувствие.
Преди да отида на опера онази нощ,
чух настоятелен глас да ми казва:
"Вземи ключовете, вземи ключовете."
Ключовете? - В Кабала им казваме "ключ".
Това са магични обекти, които могат да отключват вратите към непознатото.
Сега, Бланка, дръж здраво това.
Ето така.
А вие, Силвия,
обратно. Така.
Посредством Адонай Елой, Адонай Йехова, Адонай на Войнството,
Защитникът на Ангелите...
Жертва!
Не мога да чета... Трябва ми кръвта на невинен.
Ще трябва да чакаме пожертването на последното агне.
Ана. - Какво има?
Виж!
В шкафа.
Господа, приятели...
Какво има? - Край.
Едуардо, Беатрис...
Докторе, там вътре.
Какво става?
Леандро, полковник, помогнете ми. Дръжте всички назад.
Дай да видя, Алваро.
Как са го направили? - Няма значение. Отдръпнете се.
Какво има?
Мислех си...
какво ще е изражението на лицето ви, ако сега ви избутам в салона.
Опитай и ще те убия.
Какво означава това?
Сигурно са изгубили и малкото разум, който им е останал.
Това е масонски зов за помощ.
Всеки франкмасон, който е чул, трябва да се притече на помощ.
Но в този случай, освен ако мечката е масон...
Кристиан, моментът настъпи.
Непроизносимата дума. - "С".
"Х". - "И".
"Х". - "Х".
"О". - "Х".
Помощ! - Бързо, затворете прозорците!
Да се спасява, който може!
Всеки миг идват милиони в тази стая.
Много е късно, синко. Лягай си.
Не ми се спи.
Каква навалица! - Умря в смъртен грях.
Скъпото ми дете!
Никога няма да те видя отново!
Виж там. Горе на върха! Виждаш ли го?
Папата. - Да, той е.
Изпълнен с величие и мощ, като воин.
Ще ти оправя възглавницата.
Лека нощ, синко. - Лека нощ, мамо.
Нищо. Същото като преди. Прилича на гробница.
А този жълт флаг? Поставиха къщата е под карантина,
като при епидемия. - По-добре да имаше тифус.
Пабло! - Гледай ти! Какъв вятър те довя?
Какъвто и вас, шефе. Някакви новини?
Никакви. Освен ако не са пукнали. - Така ли мислите?
Казват, че чак до улицата стига отвратителна воня.
Може би всичко, което оставихме в кухнята, гние.
Не стреляйте! Не, не! Не го убивайте, моля ви!
Съвсем питомно е. Прислужник съм в тази къща.
Ти ли каза на готвача и прислужниците, че идваме?
Аз ли? Нито дума. - Тогава какво правят тук?
Откъде да знам. - Да отидем да разберем.
Може би има нещо ново.
Раул ми каза, че умре ли Нобиле, всичко това ще свърши.
Умре ли паякът, паяжината се разплита.
Ако имаше достойнство, щеше да знае как да постъпи.
Крие се с Летисия.
Казах ви да не говорите. Прилично е да го направите.
А вие, господа, говорете открито. Нека всички научим какво кроите.
Искаме да го ликвидираме. - Да го ликвидирате?
Полудели ли сте? Това е абсурдно. Напълно безразсъдно.
Не искаме да умуваме. Искаме да излезем от тук.
Ако си търсите боя, ще го получите! - Алваро, дръпни се!
Разправията не е с теб или доктора. - Нуждата оправдава действията ни.
Убийте го! - Веднъж завинаги!
Първо ме чуйте, безумци. - Убийте и доктора.
Пречи ни.
Помислете за ужасните последствия от действията ви.
Този подъл акт на агресия няма да е единствен.
Той означава край на човешкото чувство за достойнство
и връщане към дивите животни. - Дръпнете се, докторе,
или не отговарям за действията си. - Стига приказки! Хванете го!
Стига, Раул, моля те! Не усложнявайте нещата повече!
Казах ти да стоиш настрана от това!
Гледайте, Нобиле! - Нобиле!
Господа, няма нужда от насилие.
Няма смисъл да се борите за нещо, което е толкова лесно да се постигне.
Благодаря, Летисия.
Едмундо, един момент. Не мърдай.
Какво има, Летисия?
Не знам.
Всъщност, знам.
То е... толкова необикновено.
От колко време сме тук?
Не знам. Изгубих представа.
Но представете си колко пъти всеки от нас
е сменил мястото си тук през...
през тази ужасяваща вечност.
Като фигури върху шахматна дъска, преместени хиляди пъти.
Включително мебелите... Размествали сме ги стотици пъти.
Погледнете сега.
В този момент всички се намираме...
и хора и мебели...
на позициите и местата, на които бяхме през онази нощ.
Или пак халюцинирам? Кажи ми, Алваро!
Кажете ми всички!
Наистина.
Наистина бях тук. А ти не беше ли до мен, Рита?
И ти вляво от мен... - Аз, точно както съм сега.
Да! И ние бяхме на това канапе.
И държах ръката ти в моята.
Кой може да си спомни? - След вечерята
седнах на пианото, като сега.
И вие бяхте там.
Така е. - Чудесно.
Но какво значение има всичко това?
Вие свирихте, Бланка. Спомняте ли си какво?
Много добре.
Последното, което свирих,
беше соната на Парадизи.
Свирете я сега! Само края!
Не ме ли чувате? Свирете.
Свирете я.
Ти стоеше прав... зад мен.
Стани.
Аплодирахте.
Бланка, вие слязохте от подиума.
Някои от приятелите ви се приближиха.
Кой заговори първи?
Напрегнете си паметта!
Спомнете си!
Възхитително изпълнение.
Отговорете й, Бланка. Какво щяхте да отговорите?
Да. Да.
Колко жалко, че няма клавесин.
Щеше да звучи идеално.
А сега нещо от Скарлати, Бланка. Моля ви.
Прекалено късно е, за да свирите още, нали, Бланка? Три часът сутринта е.
Ще трябва да ме извините.
Късно е и съм уморена.
Наистина. Всички сме изморени.
Много е късно и трябва да си вървим.
Да си вървим, тогава! След мен, всички! Хайде!
Хайде! След мен!
Оттук, господа! Оттук!
Оттук! - Хайде!
Добро е. От къщата ли е? - Имам две останали бутилки.
Гледайте! Светлина!
Камила, ела!
Гледай, светлина!
Те са. - Света Дево!
Хайде да влизаме. - Първо вие.
Защо да не изчакаме вярващите да излязат?
Да изчакаме ли? Защо?
Ами...
Отче? - Да.
Става нещо.
Трябва да изчакаме всички да излязат. - Това ви казах аз.
Забравих си молитвеника.
Защо не си тръгват? - Пуснете ме да мина.
Нека ви обясня.
Излезте първа. - Аз не бързам.
Това вече е прекалено. Хайде.
превод и субтитри vanval