O producție MOSFILM
După romanul lui LEV TOLSTOI
RĂZBOI ȘI PACE
PIERRE BEZUKHOV
Regia: Serghei BONDARCIUC
Ecranizare de Serghei BONDARCIUC, Vasili SOLOVIOV
Imaginea: Anatoly PETRIȚKI
Decorurile: Mihail BOGDANOV, Ghenadi MIASNIKOV
Muzica filmului: Viaceslav OVCINIKOV
Regia de sunet: Yuri MIHAILOV, Igor URVANTSEV
În rolurile principale:
Serghei BONDARCIUC (Pierre Bezukhov)
Liudmila SAVELYEVA (Natașa Rostova)
Viaceslav TIKHONOV (Andrei Bolkonski)
V. STANITSIN (Ilia Andreievici Rostov)
K. GOLOVKO (Contesa Rostova) S. ERMILOV (Petia Rostov)
I. GUBANOVA (Sonia) A. SHURANOVA (Prințesa Maria)
A. SIOMIN as Nikolușka B. SMIRNOV (Prințul Vassili)
A. STEPANOVA (Scherer)
Boris ZAKHAVA (Kutuzov) M. KHRABROV (Karataiev)
N. RIBNIKOV (Denissov) S. CHEKAN (Tihon Shcherbaty)
Vladislav STRZHELCHIK (Napoleon)
Jean-Claude BALLARD (Ramballe) Yu. MILLYAR (Morel)
B. MOLCHANOV (Davoust) L. POLIAKOV (Lauriston)
Traducere de Cosimo, martie 2007
emailcosimo@yahoo.com
V-am convocat aici pentru a discuta o chestiune de strategie.
Și anume:
Salvarea Rusiei stă în armata ei.
Este de preferat să riscăm pierderea armatei și a Moscovei
acceptând lupta, sau să abandonăm Moscova fără luptă?
Aș vrea să aflu părerea voastră asupra acestei chestiuni.
Eu consider că deocamdată nu e totul pierdut.
Singurul mod prin care putem salva orașul nostru sfânt
este să atacăm dușmanul.
Să fiu eu motivul pentru care Napoleon a putut ajunge atât de aproape de Moscova?
Și când oare s-o fi făcut?
În ce moment s-a întâmplat nenorocirea asta?
Era îngrozit la gândul că trebuie să dea un asemenea ordin de luptă.
Ei bine, domnilor...
Consider că eu singur trebuie să-mi asum responsabilitatea.
Domnilor, am auzit părerile voastre.
Unii nu vor fi de acord cu mine, dar eu...
Eu, cu autoritatea învestită în mine de țar și de patrie,
ordon retragerea.
Nu m-am așteptat la asta! Nu mi-am închipuit niciodată!
Ar trebui să vă odihniți puțin, Înălțimea Voastră.
Nici vorbă!
Îi voi obliga să mănânce carne de cal, ca pe turci!
O vor face și ei, numai să...
În noaptea de 1 septembrie,
a fost eliberat ordinul lui Kutuzov de retragere din Moscova
pe drumul Riazan.
Știi, draga mea, voiam să-ți spun...
Dragă contesă, tocmai am primit vizita unui ofițer.
M-a rugat să-i dau căruțe pentru transportul răniților.
Descărcați căruțele pentru răniți!
Dați toate căruțele pentru răniți. Duceți toate cuferele înăuntru.
Îi spun vizitiului să plece?
Da, te rog, Guerasim. Vrei să faci ceva pentru mine?
- Vreți să mâncați ceva? - Nu. Altceva îmi trebuie acum.
Îmi poți face rost de un pistol și de niște haine țărănești?
- A cui e caleașca aia? - A prințului, e rănit.
Ce prinț?
Prințul Bolkonski. Se spune că e pe moarte.
Domnul să ne păzească.
- Privește, el e! - Cine?
Sunt sigură că e Bezukhov!
Piotr Kirilovici, vino aici! Te-am recunoscut!
Ce faci, Piotr Kirilovici? De ce ești îmbrăcat așa?
- Ce s-a întâmplat, conte? - Ce?
Nu mă întreba.
- Rămâi în Moscova? - Da, rămân.
La revedere.
Dacă aș fi bărbat, aș rămâne aici cu tine.
Mamă, lasă-mă să rămân în oraș, te rog!
- Am auzit că ai fost la luptă. - Într-adevăr.
Mâine va fi din nou bătălie.
- Dar ce-ai pățit, conte ? - Nu mă întrebați...
Nici eu nu știu. Trăim vremuri de cumpănă.
Adio.
Simțea dintr-odată că totul era sfârșit, confuz,
distrus, că viitorul nu mai poate aduce nimic
și că situația de acum nu mai are ieșire.
Iat-o, capitala cea sfântă!
Se întinde la picioarele mele, așteptându-și soarta.
Ce oraș straniu, frumos și maiestuos!
Dar de ce întârzie autoritățile orașului?
Sire, Moscova e pustie. Toată lumea a plecat.
La arme! Atacați!
Ai văzut? Atacați!
Dumnezeule, sunt aici! Patru călăreți!
Stăpânul nu e aici. Nu înțeleg... la voi.
Nu înțeleg...
Atacați!
- Sunteți rănit? - Nu. Am scăpat de data asta.
Cine e omul ăsta?
Sunt dezolat de ce s-a întâmplat.
Tâlharule, mi-o vei plăti!
Suntem mărinimoși după victorie, dar nu-i iertăm niciodată pe lași.
Vă rog, iertați-l pe bețivanul ăsta, și-a pierdut cumpătul.
Mi-ați salvat viața. Sunteți francez.
Căpitanul Ramballe, regimentul 13.
- Sunt rus. - Spuneți-le altora.
Ce ne facem cu omul ăsta?
Mi-ați salvat viața, sunteți francez, vreți să-l iert, atunci îl iert.
Minunat.
Numele de botez, vă rog?
Dl. Pierre, spuneați? Perfect. Asta voiam să știu.
Vă datorez o lumânare pentru că m-ați salvat de turbatul ăla.
Am destule gloanțe în corp, m-am săturat.
Una de la Wagram, două de la Smolensk.
Și piciorul ăsta beteag, din marea bătălie de pe 7, pentru Moscova.
Pe cinstea mea, a fost frumos! Ne-ați dat mult de furcă.
Am fost acolo.
Serios? Cu atât mai bine.
Sunteți dușmani curajoși, totuși. Splendid popor!
Regele de Napoli a exclamat, "Bravo!"
Soldat, ca noi înșine!
Cu atât mai bine, dle Pierre.
Viteji în luptă și galanți cu femeile. Așa sunt francezii, nu credeți?
Apropo, e adevărat că toate femeile au părăsit Moscova?
Ce idee caraghioasă! De ce se temeau?
Franțuzoaicele n-ar părăsi Parisul dacă ar fi invadat de ruși?
- Asta-i bună! Dar Parisul... e Paris. - Parisul e capitala lumii.
Cine nu cunoaște Parisul e un sălbatic.
Hmm... votcă?
Un parizian se vede de la o poștă.
Paris înseamnă Talma, la Duschenois,
Potier, Sorbona, bulevardele.
Ca să revenim la femeile ruse, se zice că sunt frumoase.
Ce idee să fugă în stepă când armata franceză e la Moscova.
Ce șansă au ratat!
Pe mujici îi mai înțeleg, dar voi, oamenii civilizați, ar trebui să fiți mai înțelepți.
Am cucerit Viena, Berlin, Roma,
Napoli, Madrid, Varșovia, toate capitalele lumii.
Suntem temuți, dar iubiți.
Și împăratul...
Ce e cu împăratul?
Împăratul este omul cel mai măreț din toate secolele trecute și viitoare.
Se află în Moscova?
Nu, își va face intrarea mâine.
Împăratul întruchipează gloria, geniul, clemența...
Sunteți supărat?
Morel! Încălzește-ne încă o sticlă!
- Nu, nu e în Mitiși, e mai departe. - Așa e, s-ar părea că e Moscova.
Mitiși e într-acolo, iar focul e în partea cealaltă.
Arde, nu glumă.
Arde Moscova, în Susciovka sau în Rogozskaia.
E îngrozitor! Cred că va arde toată Moscova.
Ce lumină înspăimântătoare!
Natașa, privește! Se vede de la fereastră.
Uită-te să vezi ce flăcări îngrozitoare.
Ce arde? Da, Moscova...
- Nici măcar nu te-ai uitat. - Ba da, m-am uitat.
De când i se spusese
că prințul Andrei călătorea cu ei și că nu-l putea vedea
pentru că era grav rănit, deși viața nu-i era amenințată,
Natașa nu mai credea nimic din ce i se spunea.
Convinsă că îi vor răspunde mereu la fel,
încetase să mai pună întrebări și să mai vorbească.
Tremuri toată! Mai bine te-ai întinde puțin.
Să mă întind? Bine, așa voi face.
- Culcă-te în patul meu. - Nu, mă voi întinde pe jos.
Mamă!
Tu? Ce fericire!
- Iartă-mă! - Te iubesc.
- Iartă-mă, te rog. - Pentru ce să te iert?
Pentru tot ce am făcut.
Te iubesc mai mult... mai profund decât înainte.
Trebuia să rămână în Moscova, ascunzându-și identitatea,
și să-l ucidă pe Napoleon. Își punea viața în pericol,
dar cel puțin punea capăt calvarului întregii Europe.
Stai! Înapoi! Pleacă!
A ars de vie!
Ajutați-mă, oameni buni, creștini cu credință!
Am lăsat-o pe biata mea copilă acolo! A ars de vie!
Casa de lângă noi a luat foc și s-a întins și la casa noastră.
Am fugit cum am putut, luând cu noi doar icoanele și așternuturile.
Mi-am strigat copiii, dar Katenka nu e nicăieri! Doamne!
Dar unde aș putea s-o caut?
Domnule, binefăcătorul meu, adu-mi pacea în suflet, te implor!
Anișka, urâtanie! Arată-i drumul!
Arată-mi drumul, voi face tot ce pot...
A ars de vie...
- E periculos! - Aduceți rezervele!
- Imediat! - Nu e vreme de pierdut.
Înapoi!
Pe aici, domnule. Trebuie să mergem pe alee.
Care e casa ta?
Aici! Asta era casa noastră.
A ars de vie! Drăguța mea!
Micuța mea stăpână adorată!
N-ați văzut un copil în casa aceea?
Am auzit un plânset în grădină. Stați puțin.
Așteptați, cobor.
Grăbiți-vă!
O să vă găsesc copilașul.
Iată bebelușul dvs.
A, e fetiță? Cu atât mai bine.
Trebuie să fim omenoși, prietene. Suntem toți muritori, nu-i așa?
Ai pierdut pe cineva, om bun? Ești nobil, nu-i așa?
Al cui e copilul?
Al unei femei care stătea aici cu copiii ei. Știi unde s-a dus?
Trebuie să fie fata lui Anfiorov.
Anfiorovii au plecat azi-dimineață. E copilul Mariei Nikolaievna.
A spus că e al unei femei, și Maria Nikolaievna e o doamnă.
Ba e al Mariei Nikolaievna. S-au dus în grădină.
Frumoase cizme!
Ține copilul. Du-l părinților lui. Haide!
Las-o în pace!
Arestați-l!
Dle locotenent, are un pumnal!
Ar putea fi unul dintre cei care au pus focul.
Luați-l!
Nu pare un om din popor.
Domnule, ce fac cu fetița?
Cui să i-o dau, dacă n-o găsesc pe mama ei?
Ce vrea femeia asta?
O are în brațe pe fiica mea, pe care tocmai am salvat-o din flăcări!
Adio!
Ilustre suveran și împărat...
Fără griji și opulentă,
netulburată de circumstanțele grave ale momentului,
viața decurgea în Sankt Petersburg ca întotdeauna.
Aici, era nevoie de eforturi uriașe
pentru a realiza pericolul și situația dificilă
în care se afla poporul rus.
De această dată, la o serată în salonul dnei Scherer, citeau scrisoarea
trimisă de mitropolit țarului, împreună cu icoana Sf. Serghei.
...Chiar dacă îndrăznețul și arogantul Goliat
a adus de pe tărâmul Franței teroarea și moartea în Rusia,
credința noastră umilă va fi praștia lui David...
Cealaltă știre a zilei era moartea neașteptată a Elenei Bezukhov.
Puterile-mi slăbite mă împiedică să mă bucur
de ilustra Voastră prezență...
Cine sunteți?
Îl cunosc pe acest om.
N-aveți de unde să mă cunoașteți, dle general. Nu v-am întâlnit niciodată.
E un spion rus.
Nu, Excelență!
N-aveți de unde să mă cunoașteți. N-am părăsit niciodată Moscova.
- Numele dvs? - Bezukhov.
Poate cineva dovedi că nu mințiți?
Excelență...
Cum îmi puteți dovedi veridicitatea afirmațiilor dvs?
Sunt prieten cu dl Ramballe, căpitan al brigăzii 13.
- Nu sunteți deloc cine pretindeți. - Excelență!
Luați-l.
- Excelență, ce facem cu el? - Luați-l.
Iată condamnații!
În numele împăratului și regelui,
în această zi de 8 septembrie a anului 1812...
tribunalul militar îi condamnă pe acuzați
la moarte prin împușcare.
Cine are dreptul să mă execute, să-mi ia viața?
Pe mine, cu toate amintirile mele, cu aspirațiile,
speranțele și gândurile mele? Cine face asta?
Toți suferă ca și mine.
Cine are dreptul să facă asta? Cine?
Nimeni. E în firea lucrurilor. Un concurs de circumstanțe.
Pe grasul cu ochelari lăsați-l!
Nu! Nu vreau!
Ai trecut prin multe și dumneata, nu-i așa?
Nu trebuie să te întristezi, totuși. Suferi o oră și trăiești o veșnicie.
Așa stau lucrurile, dragul meu.
- Cine ești? Un soldat? - Da, din regimentul Apșeronska.
Era să mor de febră. 20 dintre noi eram bolnavi.
Nimeni nu se aștepta la așa ceva.
Nimeni nu se aștepta...
Ai venit, pramatie! Nu m-ai uitat!
Poftim, gustă, domnule.
La cină am avut supă. Dar cartofii copți sunt excelenți!
Nu, nu așa. Să-ți arăt.
Uite cum se face. Așa...
Cartofi delicioși!
Dar de ce i-au omorât pe amărâții ăia?
Ultimul abia dacă împlinise douăzeci de ani.
Nevinovați... Unde se află un judecător, e și nedreptate.
Stai aici de multă vreme?
Duminică m-au scos din spitalul din Moscova.
Mă numesc Platon, zis Karataiev.
La regiment mi se spunea "micuțul șoim".
Nu-ți faci sânge rău aici?
Cum să nu? Moscova e maica tuturor orașelor.
E trist să vezi ce se întâmplă acum.
Dar nu-i nimic: viermele roade varza, dar tot el moare primul.
Ce-ai spus?
Spun că nu e după noi, ci cum vrea Dumnezeu.
Bănuiesc că ți s-a făcut somn, nu-i așa?
Văd că ți-e cald și bine, pramatie mică!
Doamne, adoarme-mă ca pe o piatră și trezește-mă ca pâinea proaspătă.
Prințul Andrei știa că avea să moară,
dar simțea în același timp cum moare treptat,
simțea că era deja mort pe jumătate.
Ducea ultima luptă între viață și moarte,
din care moartea va ieși victorioasă.
Aștepta cu resemnare să-și împlinească destinul
îngrozitor, etern, necunoscut și îndepărtat.
Nu dormi?
Nu.
Te privesc de multă vreme.
Natașa...
Te iubesc prea mult.
Mai mult decât orice pe lume.
Și eu? Și de ce "prea mult"?
De ce prea mult?
Spune, ce simți în adâncul sufletului tău?
În sinea ta?
- Voi trăi? - Da, sunt sigură!
Ar fi atât de bine...
Dar n-ai dormit deloc.
Încearcă să dormi, te rog.
Da, aceea era chiar moartea.
Am murit și acum m-am trezit.
Da, moartea înseamnă trezire.
Bună, Maria.
Cum ai ajuns aici?
L-ai adus și pe Nikolușka?
Plângi pentru Nikolușka?
Nu trebuie să plângi aici.
Aș fi blestemat de posteritate
dacă aș fi considerat drept primul care a propus
vreun fel de înțelegere.
Aceasta este voința poporului meu.
Făcea propuneri de pace, dar fie primea răspuns negativ,
fie nu primea răspuns deloc.
În străfundurile ființei sale, Kutuzov simțea
că lovitura dată inamicului la Borodino,
cu prețul mobilizării întregii suflări a poporului rus,
fusese o lovitură fatală.
Dar trebuia să fie convins de asta.
Un emisar al lui Alexei Petrovici Dokhturov.
Apropie-te.
Ce vești ai pentru mine?
Napoleon a părăsit Moscova, nu-i așa? E adevărat?
Napoleon a părăsit Moscova, Înălțimea Voastră.
Avangarda sa este deja la Fominskoie.
Doamne atotputernic!
Ne-ai ascultat rugile!
Rusia este salvată.
Haide, în picioare!
Aici erai. Dar unde e Platon?
"L-au căutat pe bietul bătrân... Sărmanul de el,
suferea atât... și pentru ce păcat?
Dar Dumnezeu îl iertase deja. Murise. Era mort."
Așa e viața!
Acum există, e Karataiev; și-apoi dispare, ca și cum n-ar fi fost.
Cât e de simplu și de limpede. Cum de n-am înțeles mai înainte?
Viața e totul.
Stai! Înapoi!
Haide, du-te!
Soldatul nu m-a lăsat să trec.
M-au prins și mi-au pus căluș la gură! Și acum mă țin prizonier. Pe mine!
Pe cine, pe mine? Pe mine!
Sufletul meu nemuritor!
Se află în mine!
Este în mine! Și el sunt eu!
Din partea dlui general. Iertați-mă, e destul de ud.
Dar el cine este? Un prizonier? Pot să vorbesc cu el?
Rostov! Petia! De ce n-ai spus că ești aici?
Pot rămâne cu voi o zi sau două?
Mi s-a ordonat să mă informez și așa voi face.
Numai să mă lăsați să merg cu voi, unde e mai important.
- Vreau să ajung... ...unde e mai important.
Ce-ar fi să-mi dați comanda o dată?
Ce v-ar costa?
- Vrei un cuțit? - Strașnic cuțit.
Păstrează-l. Mai am multe.
Era să uit...
Am adus niște stafide, fără sâmburi.
Am cumpărat 10 livre. Îmi plac dulciurile.
Luați, domnilor.
Aveți nevoie de o cafetieră? Am cumpărat-o de la vivandier.
Vinde tot felul de bunătăți. Și e foarte cinstit.
O să-l trimit și la voi.
Putem să-l chemăm pe băiatul acela luat prizonier?
Poate îi dăm și lui ceva de mâncare.
Da, mi-e milă de el. Cheamă-l!
- Îl chem eu. - Se numește Vincent.
Ce minunat! Ce bine!
Se vede că e un Rostov!
Intră!
Mulțumesc, domnule.
Bună ziua, domnilor.
Ei, Karabakh, o să avem ce vedea mâine.
Ar trebui să vă culcați, domnișorule.
Parcă te cheamă Lihaciov, nu-i așa?
Eu nu dorm în noaptea dinaintea bătăliei.
Spune, n-ai cumva nevoie de amnar pentru pistolul tău?
Nu, mulțumesc.
Am adus niște amnar. Vrei și tu?
Unii oameni sunt neprevăzători și apoi se căiesc. Eu nu sunt așa.
Da, așa e.
Te rog, vrei să-mi ascuți sabia? E știrbită.
- Vrei? - Sigur, de ce nu?
- Oamenii dorm? - Unii. Alții nu, ca noi.
Și băiețelul francez, Vincent?
Vinsen? S-a culcușit la intrare.
Trebuie că visez. E numai în urechile mele.
E gata, excelență.
Poți tăia un francez în două cu ea.
Un lucru te rog, să nu-mi ieși din cuvânt și să nu te aventurezi.
Semnalul!
Desfășurați-vă! Să așteptăm infanteria!
Ce să așteptăm? Ura!
- S-a zis cu el! - Ucis!
Petia!!!
Fiul meu! Nu e adevărat!
Natașa! Nu se poate!
Lăsați-mă singură cu toții! Nu e adevărat! L-au ucis...
- Mamă... - Nu, nu se poate!
Mamă, te rog...
Nu, nu, nu, nu se poate...
Natașa, tu ții la mine...
Vreau să-mi spui adevărul.
Mămică dragă!
Napoleon își părăsise armata și se înapoia la Paris,
dându-se drept prințul Vicenski.
Soldați, îmi voi ține toate promisiunile.
L-ați văzut pe împăratul vostru înfruntând cu voi pericolele și oboseala.
Vreau să-l vedeți înconjurat de măreția și splendoarea
care i se cuvin suveranului celui mai sublim popor din univers.
Soldați, armatele austriece și italiene care au avut insolența
de a cuteza să-mi ia coroana, datorită vouă sunt înfrânte, anihilate,
dovedind adevărul devizei mele: "Dumnezeu mi-a dat,
vai de acela care se împotrivește!"
Soldați! Nu trebuie să ne apărăm doar frontierele,
ci trebuie să invadăm statele inamice.
Soldați, am vorbit în numele vostru
când am promis pacea poporului francez.
Ați cucerit Rinul, Olanda, Italia
și ați dictat pacea sub zidurile unei Viene înmărmurite.
Soldați, voi toți doriți să vă întoarceți în Franța pe drumul gloriei.
Și vă veți întoarce în patria voastră pe sub arcuri de triumf.
Soldați, iată bătălia pe care ați așteptat-o atât!
Victoria depinde de voi.
Vă va aduce belșug și vă veți întoarce curând în patria voastră.
Luptați ca la Austerlitz,
Friedland, Vitebsk, Smolensk,
și fie ca urmașii voștri să rostească mândri:
"A luptat în marea bătălie de sub zidurile Moscovei!"
Ferice de poporul care, la vreme de cumpănă,
nu se întreabă ce ar face alții în asemenea situație,
ci ridică bucuros primul ciomag care îi iese în cale
și lovește cu el până în clipa în care, în sufletul său
sentimentul de umilință și de răzbunare se transformă în milă.
Spune că e ordonanța căpitanului Ramballe.
- Ar trebui să-l încălzim. - Duceți ofițerul în casă.
Of, dragii mei prieteni.
Ce oameni buni! Dragii mei prieteni.
Haide, bea..
Învață-mă refrenul. Îl prind repede.
Sunt oameni și ei.
Și iarba rea are rădăcinile sale.
Doamne! N-am văzut niciodată atâtea stele!
Înseamnă că vom avea recoltă bogată anul ăsta.
Coborâți capetele. Mai jos!
Așa. Ura, prietenii mei!
Vreau să vă mulțumesc tuturor pentru truda și loialitatea voastră.
Victoria noastră este totală și Rusia nu vă va uita.
Gloria voastră va dăinui de-a pururi.
Și acum, frații mei, știu cât vă este de greu.
Dar ce să facem? Fiți răbdători, nu va mai dura mult.
Îi vom izgoni afară din țară și apoi ne vom odihni.
Vă este greu, dar măcar voi sunteți la voi acasă, dar ei...
Vedeți ce au ajuns?
Mai rău decât cerșetorii cei mai jalnici.
Cât timp au fost puternici, nu ne-am cruțat.
Dar acum, îi putem cruța până și pe ei.
Sunt și ei oameni. Nu-i așa, prieteni?
Dar trebuie să-i întrebăm: "Cine v-a pus să veniți aici?"
Așa le trebuie! Să stea în rahat până la gât!
Abia acum a înțeles Pierre, nu numai cu mintea sa,
ci cu toată ființa sa, cu viața sa,
că omul fusese creat ca să fie fericit.
Contempla cu bucurie în jurul lui o viață
în continuă schimbare, grandioasă,
inexplicabilă și nesfârșită.
Da, iată în ce împrejurări ne revedem.
Până în ultima clipă n-a încetat să vorbească de tine.
Când am auzit că ești în siguranță, am fost foarte bucuroasă.
A fost prima veste frumoasă pe care am primit-o de mult timp.
Închipuiți-vă, eu n-am știut nimic de el.
Credeam că a fost ucis.
Tot ce am aflat a fost din auzite, de la niște străini.
Tot ce știu e că a ajuns ca prin miracol la familia Rostov.
Ce stranie e soarta asta!
N-o recunoașteți?
"Dacă aș fi altcineva,
bărbatul cel mai chipeș, cel mai inteligent, bărbatul ideal, și dacă aș fi liber,
ți-aș cădea chiar acum la picioare
cerându-ți mâna și dragostea."
"Trăiască toată lumea!"
Iar eu spun,
haideți să ne dăm cu toții mâinile, toți care credem în bine,
și să stăm sub un singur steag, acela al binelui activ.
Vreau doar să spun că gândurile
care au consecințe importante sunt întotdeauna simple.
Toată gândirea mea ar putea încăpea în aceste cuvinte:
Din moment ce oamenii răi își unesc forțele
pentru a deveni puternici,
oamenii buni ar trebui să facă la fel.
Nimic mai simplu.
SFÂRȘIT
Traducere de Cosimo, martie 2007
Toate drepturile rezervate emailcosimo@yahoo.com