ДЖЕЙМС ГАРНЪР
СЮЗАН ПЛЕШЕТ
ПОДКРЕПЕТЕ МЕСТНИЯ СТРЕЛЕЦ
Това се казва целувка!
Още шампанско!
Дай на момчетата още 20 кинта.
Като ви свърши пиенето, викайте. Има още много там, откъдето идва.
Отворете си и вие една бутилка.
Не всеки ден Голди отваря вертеп в Денвър и в добавка се омъжва.
Иска ни се да слезем от влака с вас. Такава сватба заслужава да се види.
- Да, сър, да, мадам. Наистина. - Иска ми се да можехте, момчета.
- Нали, момичета? - Дааа!
Виждал ли си някога такава компания от красиви шаферки
през целия си проклет живот?
Какво си се замислил, младежо?
А, нищо. Само си мислех, че е по-добре да поспим.
Утре в Денвър ще сме доста заети.
Оживена сватба!
Лека нощ, бебчо.
- Коя е следвашата спирка? - Пъргатори*. (*Чистилището)
- Пъргатори? - Ъхъ. Миньорски град. Не е голям.
Събудете ме, когато стигнем Пъргатори.
- Само мен, без мис Голди. - Да, сър.
Човече!
- Среднощния навреме ли се движи, Ез? - Нали виждате, какво пиша!
- Среднощния навреме ли се движи, Ез? - Не знам повече от вас, г-н Бартън.
Ама изглежда изискано да се пише, че се движи навреме.
Не ме гледай, сякаш носиш пистолет под това палто. Умник.
Ез, чувал ли си някой да си навлече неприятности, ако си гледа работата?
И как очакваш да си гледам работата? Изпратих телеграмата, нали?
Очаква се телеграмите да са лични.
От телеграфиста ли?
Тате, щеше да ми е много по-добре, ако имах нещо да ми тежи на бедрото.
Ако се покаже споменатата в телеграмата компания, по-добре ще е да си без оръжие.
Ез, казах ти да си гледаш...
- Гърмящата змия! - Името на сестра ти е Пейшънс*. (*Търпеливост)
Пейшънс!
Не се намесвай, тате.
- Какво по дяволите правиш? - Давам урок на тия тъпи миньори.
Я ми дай това!
Казах ти да не стреляш по хората!
Сами си го изпросиха. Един от тях ми каза нещо гадно.
Каза "Майка ти знае ли, че си навън, Сесилия?"
И смяташ това за основание да изпозастреляш целия град?
- Знаех, какво има предвид. - Аз пък хич не мога да разбера.
Опитват се да съсипят доброто ми име.
Заклех се да постъпя в Колежа на мис Хънтър на река Хъдсън, Ню Йорк,
за млади дами от добри семейства. Нищо няма да ме спре!
Освен, ако не убиеш някого.
- Стрелям само по измет. - Ти стреля по нас.
- Не ви улучих. - Не можеш да уцелиш и бик с банджо.
- Внимавай какви ги говориш. - Цапни го, тате.
Ако цапна някого, това ще си ти. Заведи я вкъщи, Орвил.
- Махни си мръсните ръце от мен. - Не я оставяй да се отбие за бира.
- Когато пие, става лоша. - Как може да кръстиш момичето Пейшънс?
Мога да го чуя от много далече, когато духа подходящ вятър.
Обаче не е много късно да има полза от смяната на таблото.
Звучи съвсем тихо, нали?
Затишие преди бурята, ако именно онази компания е там.
Мда.
Е?
Ще кажем, че знаем, че не сте слезли в Пъргатори.
Не знаем къде сте слезли, но знаем, че не е в Пъргатори.
Не отваряйте, момчета. За Пъргатори има само поща. Няма пътници да слизат.
Невъзпитано е да наричаш кондуктора лъжец, нека не го правим. Няма смисъл да отваряме.
Никой няма да слиза в Пъргатори.
Добър вечер. Или по-скоро добро утро. Един часът сутринта е.
- Имам си часовник. - Тъкмо слизате от влака?
Чували ли сте за орел, който да вдига хора и да ги пренася през страната?
- Не, не съм чувал. - Е, сега вече сте чували.
Аз дойдох с орел.
Тате, това е той. Само да имах пушката си, щях да го закова между плешките.
Това би било убийство. И може това да не е човека.
Трябва да е той. Голям, зъл и грозен, измъква се от влака. Какво ще правим?
Изчакай го да си вземе стая, после разпитай в хотела за него.
Да се чакаме в задната стая на Китаеца.
- Тате, тя ще си вземе още една бира. - Аз също!
Не можеш ли да четеш? На табелата пише "Вземи си ключ и си лягай."
- На тази табела ли? - Да... май е имало заблудени куршуми.
В тоя град пада доста стрелба. Ето, регистрирай се.
- Както ти викат и откъдето си. - Вече го написах.
Смит. Това истинското ти име ли е? Не че си пъхам носа.
- Дайте ми стая. - А, заложи си ризата!
Охо, това е истинска коприна, нали?
Сигурно си богат. Е?
- Какво "Е"? - Богат ли си? Не че съм любопитна.
- В този град има ли друг хотел? - А, заложи си ризата!
Копринената си риза.
Това е добро!
Хайде.
Същото добро обслужване, като в Палмър Хаус в Чикаго. Хайде идвай.
Внимавай, къде стъпваш тук. Ела.
Копринената си риза!
Ако чуеш някой да крещи, не обръщай внимание.
Един от миньорите бълнува отвреме-навреме.
И той се казва Смит.
Може да сте роднини!
Прозорците имат две положения - отворено или затворено.
Ако е затворено е горещо. Ако е отворено има мухи, които могат жив да те изядат.
- Нека ти помогна с багажа. - Няма нужда.
Не ми е проблем. Въобще не е.
Какви са тези?
Грабнал съм грешен куфар.
- Какви са тези неща? - Това е кукла Кюпи.
Спечелих една на панаира, като ходих в Денвър сам-самичък.
- И си се търкалял с някоя курва! - Я млъквай.
Спрете. Да идем да разпитаме Марта Пъркинс за този човек.
- Можете ли да ми развалите 100 долара? - Не, не мога.
Ще отида да ги разваля някъде и ще ви платя, когато се върна.
Пейшънс Бартън, махай се оттам!
Може да се разбере по глупавото му лице, че няма никакво въображение. Смит!
С неговата професия, не можеш да очакваш да пише навсякъде истинското си име.
А! Пейшънс Бартън, върни си ми ключа.
Господине!
Искате ли да купите чифт шпори?
Не. Чудя се...
Не са ползвани много. Още доста могат да послужат.
Издържат дузина коне.
Аз не яздя.
Този град има ли доктор?
Едър и як човек, като тебе. За какво ти е потрябвал доктор?
Е, това ще го кажа на доктора. Ако го кажа на теб, ще се уморя да повтарям.
Този град има ли доктор?
Не знам, какво ще кажа на човека, като си види куфара.
- Ще измислиш нещо. - Може да има тайно отделение.
Прерових го три пъти. Казах ви вече, сбъркал е куфара.
О... казвам ви, човекът е взел грешен куфар.
Пусни ме!
Тате, кажи му да ме пусне!
Уцелих го! Уцелих го, тате.
Да си обещавал да се ожениш за това момиче или нещо такова?
Дори не нещо такова. Не познавам дамата особено.
Стоя си аз с приятели пред кръчмата. Тя минава покрай нас.
Аз казах "Майка ти знае ли, че си навън, Сесилия?" Остроумно, нали?
Щеше да ни изпотрепе всичките. Толкова много бързи каубои.
Тя просто обича да стреля по хората.
Изглежда чисто вече.
- Къде каза, че е докторът? - Още не разбирам - едър и як човек...
Сигурно играе билярд в кръчмата.
- В един сутринта? - Тоя град е побъркан.
Миньорите работят на три смени и цял ден отиват и се връщат.
- Отговаря на името Док Шулц. - Благодаря.
- Сигурен ли си, че не искаш шпорите? - Не ми трябват.
Хей, един каубой трябва да го е закъсал много, за да продава шпорите за коня си.
Първо замина коня, а после и седлото. Но вече съм трезвен.
Останаха ми само тия шпори... и един съвсем празен корем.
О, добре, ето. Хапни за моя сметка.
Благодаря, приятел. Викат ми Джъг. Джъг Мей.
- Латиго Смит. Е, добър апетит! - Не мога да ти се отблагодаря.
Не плачи. Парите са ми най-малката беда.
100 долара? Господине, дадохте...
Даже не съм виждал толкова.
Аз...
Аз даже не съм виждал...
Ако не бях бързала толкова, можех да го ударя точно между очите.
- Хич не приличаш на святата си майка. - Мразя този град.
Ако не се върна на изток в Колежа на Мис Хънтър на река Хъдсън, Ню Йорк,
тогава вече ще го мразя много повече. както и всички в него!
Е, и тук не те обичат особено.
- Достатъчно, Орвил! - Не можеш ли да направиш нещо с нея?
Марта Пъркинс, това е семеен въпрос. Ще съм ти благодарен да стоиш настрана.
18, черно и четно. Пак всички печелят. Ще заложите ли, сър?
- Неприятности ли си търсиш? - Не, сър.
Изглеждам ли достатъчно слабоумен, за да играя тази игра?
Против правилата на заведението е да отговарям на такива въпроси, сър.
Здрасти. Играете ли билярд?
- Не сега. Вие Док Шулц ли сте? - Така пише на разрешителното ми.
Подхвърлете ми онова парче креда. Благодаря.
Чуйте. Ако някой каже на адвоката си, че е убил един-двама души,
той не може да каже на никого, нали?
Не виждам как ме касае това, но сте прав.
Отношението помежду им е свещено.
Същото е и с доктора. Той не може да каже на никого, какво му има на някого.
Май имате много интересна болест.
- Ще ви струва 500 долара. - Става все по-интересно.
Естествено, ще трябва да ви пръсна главата, ако кажете на някого.
Не съм виждал проказа никога. Ако сте болен от това, няма да позная.
Не е проказа, но не може ли да идем някъде, където ще сме сами?
Да, това звучи като добра идея. Кабинетът ми е по-нагоре по улицата.
Ще размислите ли относно залога, сър?
Трябва да си идиот, за да играеш рулетка. Аз приличам ли като идиот?
- Не, сър. - Не го забравяй.
Взрив в шахтата!
- Какво по дяволите беше това? - Третата смяна.
Първа и втора смяна слага детонаторите на динамита, зарежда и слага фитилите.
Третата прави повечето взривове. Понякога през цялата нощ.
Пъргатори е разположен над две мини.
Бартън притежава едната, а полковник Еймс - другата.
Вече две години се надпреварват, кой първи ще достигне жилата.
- Жилата? - В центъра на града, според геолозите.
Това е като строеж на жп линия от изток и запад.
Който стигне пръв получава златното копие.
- А другия получава дръжката. - Получава дръжката.
Яаа!
Освен това, тя стреля по хората.
Най-приятното момиче в града.
Доста съм любопитен за тази ваша болест.
- Това ли е кабинета ви? - Лекувам и мулета.
Задника боли ли ви? Елате Док Шулц да го види.
Така е по-добре. Е...
Какъв е проблемът ви?
Док, нали обещаваш, че няма да кажеш на никого, а?
Положил съм Хипократова клетва.
- Дявол да ме вземе! - Бях малко пиян тогава.
Можех да се досетя. Къде е сега младата дама?
Няма значение. Док, можеш ли да я махнеш?
- Ти спомена 500 долара. - В брой.
Ами, ако някога съм знаел нещо за татуирането, вече съм го забравил.
Ще трябва да попрочета по въпроса. Ще бъдеш ли тук следващите няколко дни?
Само докато махна това нещо, после веднага заминавам.
Нали не бягаш от дамата, а?
Не, разбира се, че не.
Но ако се появи, не си ме виждал, нали?
- Как бих я познал? - Тя има много боядисана в златно коса.
Тя има много от всичко, но главно има много от боядисаната в златно коса.
- Какво трябва да направя? - Ела след няколко дни.
- Трябва ми време да чета. - Е, ти си... доктора.
Един момент, бих искал да говоря с вас.
Не ви познавам, господине и не виждам смисъл да се запознаваме.
Искам да ви предложа едно много доходно назначение.
Имам си собствен бизнес.
Док! Кой е тоя човек?
Не е твоя работа. А всички вие собственици на мини сте жалка компания.
Наемате хора да убиват хората, които други хора са наели да убият вашите хора.
И после се изнасяте оттук, разваляте ми бизнеса и се налага да лекувам магарета.
Махай се оттука. Имам работа.
Някой казвал ли ти е, че имаш много лоши обноски?
- Вън! - Много приказваш. Нищо не мога да разбера.
Хей...
Ще заложите ли, сър? Съжалявам, сър, не знаех, че това сте...
Попитай ме още веднъж за това и ще сложа табелка в черепа ти.
Да, сър. Исках да кажа, не, сър.
- Сарсапарила. - Какво?
Бих го написал, но не смятам, че ще можеш да го прочетеш. Газирана вода.
- Рядко някой иска газирана вода. - Не пиеш ли?
Само за да съм общителен. И точно сега не се чувствам общителен.
Тъпаци.
- Кой? - Идиотите, които играят рулетка.
- О! На някои хора им харесва. - Наивници. Най-лошия вид наивници.
Заведението печели добри пари.
Не, трябва да приберат всички собственици на рулетки и да ги окачат.
Заведението прибира 8 процента, дори ако колелото е право, а то не е.
Осем процента! Това означава всеки един от онези 12 пъти, когато не си имал късмет.
Всеки, който играе рулетка, трябва да си прегледа главата. Просто ги заключете.
Трябва да изгорят всички рулетки.
4600 долара на номер 23.
- Господине, не мога да приема толкова пари. - 4600 на 23.
Шефе!
Шефе, този човек току-що заложи 4600 долара на номер 23.
Върти.
Номер 22. Човекът губи.
Това ме връхлита много често.
Нищо не мога да направя.
Номер 23 просто ме притегля.
Е...
- Казват, че парите не са всичко. - Са, ако човек е гладен.
Това ми припомня нещо. Колко ти останаха от онези 100 долара, които ти дадох?
- Николко. - Николко?
Изядох 20 долара от тях. Купих вино на едно момиче. Майка й е болна в Солт Лейк...
- Дал си й парите? - Изглеждаше подходящо.
Идиот! Това е най-сигурния начин да си създадеш враг от някоя жена.
- Наистина ли? - Научих го преди много време.
- Така ли? - Добре, нека се разходим.
Трябва ми свеж въздух и малко време да помисля.
- Младежо, относно онази работа... - Казах да не ме безпокоите, господине.
- Човекът спомена нещо за работа. - Не обичам да работя. Изморявам се.
- Как ще ядем, ако не работим? - Ние?
Мислех, че ще яздим заедно.
- Да яздим? Коне? - Ами да.
Казах ти, че не яздя. Ползвам влака. Или поне файтони.
Човек трябва да се е вкочанясал отвсякъде, за да заработва, седейки на кон.
- Просто не обичам конете. - Това граничи с измяна по тия места.
Оживено място.
Това е град на две смени. Само едната от тях работи на пълно време.
- Половината от тъпите миньори пият... - Тази кръчма от жена ли се управлява?
- А? - Жена ли управлява онази кръчма?
Мис Джени.
Онези шпори, които искаше да ми продадеш още ли са у теб? Дай ми ги.
- Ти хвърли едната. - Точно това направих.
- Сложете още една маса. - Да, мис Джени.
- Мис Джени? - Да, аз съм.
Донесох ви това.
- От Слим. - Това някаква шега ли е?
Мадам, яздих над 300 мили, за да ви донеса тази шпора.
Трудно е да се шегуваш, когато бедното момче умира.
Само аз и той насред прерията сам сами, а вълците вият в далечината.
"Лат", каза ми той.
"На тоя свят не ми остана нищо друго, освен тази шпора."
"Искам да я занесеш на единствената ми истинска любов, мис Джени."
Разбира се, аз знаех за кого говори той.
През всички онези самотни нощи по следата, той рядко говореше за друго, освен за вас,
- и за това, какво златно сърце имате. - Май си спомням.
Трябва да е бил Слим.
О, барман! Дай на господата пиене.
- Това момче с вас ли е? - Да, мадам, да. Казвам се Джъг Мей.
Налей и на двамата, а и аз ще пия едно.
Относно този Слим. Той беше влюбен в мен, така ли?
Мадам, никога не е имало по-истинска и по-благородна любов.
Естествено, аз разбирам, защо момчето е изпитвало такива чувства.
- О? - Да мадам, мога да го разбера.
"Мис Джени," казваше той, "тя не е като другите жени."
Често го повтаряше. "Мис Джени, тя е мила и благородна до крайност."
"Би дала на човек последната си монета."
- Нали не ме лъжете? - Гръм да ме порази, ако...
- Добре ли си? - Ако това е третата смяна, да.
Съжалявам. Понякога става без предупреждение.
Да се върнем на Слим. Той наистина ли каза тези хубави неща за мен?
Да, мадам. Дори умирайки ги каза всички тия хубави неща, че даже и още.
- Развълнувана съм. - Не толкова, колкото ще бъдете.
За такива хора има име.
- Добрутро, Пейшънс. - Добрутро.
- Изглежда добре. - Благодаря.
Пробвай това.
О, харесва ми. Ще вземем тази.
Имате много добър вкус за шапки, мис Джени, както и за всичко друго.
Ще ми бъде неудобно, ако вие платите. Дайте на мен парите.
Просто стойте така и се смущавайте. Аз ще платя на човека.
- Момче, много си нагъл. - А?
Да искаш пари от жена по тоя начин.
- Мислиш, че това е лошо, а? - Начинът, по който съм възпитан...
- Отгледала те е жена, нали? - Ами да.
Ето, виждаш ли!
Искам да кажа, че обикновено не се постъпва така.
Знаеш ли жена, която би се поколебала да ти поиска пари?
Сега, като се замисля - не.
Всъщност, допуснах само една грешка.
Помолих я през деня. Номерът минава много по-лесно през нощта.
Хм...
- Добрутро. - Добрутро.
- Нова шапка ли си купувате? - Не, дамата му купува.
С какво ще се промени деня ти, ако си купя или не си купя шапка, страннико?
О, не искам да съм ти непознат.
Казвам се Колорадо. Колорадо МакДжий.
Каза го така, сякаш очакваше да съм чувал за теб.
Но аз не съм, така че какво искаш?
Искам да разбера, дали наистина си толкова бърз, колкото казват, Суифти.
- Как ме нарече? - Суифти.
Ако искаш, ще те наричам господин Морган.
Излизам на улицата и ще чакам ти също да излезеш.
Ако не излезеш, аз и всеки друг в града ще те нарича страхливец.
- Дуел? - Схващаш.
Добре, излизай на улицата. Аз ще бъда навън докато преброиш до 10.
- Ти го удари в гръб. - Постарах се да е с всичка сила.
- Дай ми една от ония ютии. - Какво има против теб този стрелец?
Никога в живота си не съм го виждал.
О, мис Джени. Ужасно съжалявам, че дама, като вас трябваше да види такава грубост.
Хайде да се качим в хотела и да вземем някакви подправки, а после да си легнете.
От начина, по който си носи револвера в кобура изглежда, че човекът е левичар.
Ти му счупи десния показалец.
Мис Джени, бихте ли се извърнали, моля?
Дай ми ютията.
Ако знаех, че ще пратите тоя мухльо срещу Суифти Морган.
- Вижте, г-н Бартън... - Не се обиждай, момче.
Ти не си убивал никого извън окръга. Просто си от местните.
Суифти Морган е известен от Канада до Мексиканската граница.
Тейлър, ако имаш по-добра идея, нека да я чуем.
- Да купим този Суифти Морган. - Еймс вече е купил Морган.
Всички стрелци имат цена. Те са низша класа на човешкия род.
- Вижте, г-н Бартън. - Млъкни!
Ще предложим на Морган достатъчно пари, за да измами полковник Еймс.
- Звучи добре. - Чакай малко.
Откъде си сигурен, че полковник Еймс е повикал Морган?
Имам начин да знам какво става в къщата на полковника.
- Той ухажва сестра му, стара мома. - Хей, младежо...
Виждал съм те да караш колело със сестра му, качена на кормилото.
Трябва да те е срам да правиш такива неща на твоята възраст.
Бъди за пример на младите, вместо да се държиш като похотлив дърт пръч.
Тя прилича на измръзнала слива.
- Махнете го оттук. - Хлапе, излез навън.
Мога само да кажа, че ако бяхме роднини щях да потъна в земята от срам...
Мухльо!
Смятам, че можем да измъкнем Суифти от полковник Еймс за 5000 долара.
Това са много пари.
Ще загубим много повече, ако не се доберем първи до жилата.
Никога няма да я достигнем, ако не продължим да копаем.
Като ковчежник на компанията смятам, че това изисква съвет на борда на директорите.
- Ние сме борда ни директорите. - Предлагам да похарчим тези 5000.
- Аз подкрепям предложението. - Не можеш, ти си председател.
- Има парламентарна процедура. - Еймс не го е еня за процедурите.
Сложил е четирима стрелци на входа на мината ни, да пазят да не влизаме.
Ще ни държи отвън, докато не отвърнем на огъня с огън.
Тейлър!
Виж.
- Полковник Еймс. - Разхожда се, сякаш градът е негов.
Негов ще е, ако не наемем Суифти Морган.
За последно облякох тази рокля на губернаторския бал преди 20 години.
Тази шапка... В Пъргатори нямаше мъж, нито пък куче-птичар,
който да не вдигне глава, когато минавах по улицата.
Мислите ли, че изглеждам като дамата на вечерта?
- Какво е дамата на вечерта? - Мис Абигейл, водите доста затворен живот.
Мислите ли, че мога да мина за някое от момичетата на мис Джени?
- Искаш да кажеш, танцьорка? - Танцьорка.
- Не знам. Никога не съм виждала такава. - Минават под прозореца ви всеки ден.
Винаги, когато минават, пускам щорите.
- Къде да сложа това? - Отзад има място...
- За бога, какво е това? - Ще взривявам малко.
- При Джени ли? - При Джени.
- Нали няма да се забъркаш в неприятности? - Не, но един човек ще има неприятности.
Чакай.
Знаеш на кого да го дадеш.
Мис Абигейл, не знам защо толкова държите да се омъжите за баща ми.
Той не е много умен и ужасно хърка.
Скъпа, не бъди груба. Баща ти има качества, които не познаваш.
Освен това, такъв брак ще докара на скъпия ми брат удар. Да му се не види.
Абигейл?
За вълка говорим.
Слугите ми казаха, че противната дъщеря на Бартън се е промъкнала тук.
- Отвори! - Няма я тук, братко.
Спри да блъскаш по вратата.
Настоявам да отвориш тази врата, Абигейл.
Е, добре тогава.
Доволен ли си?
Ще бъда, когато спреш да се измъкваш с Бартън и проклетото му колело.
Не сме карали повече от седмица. Гумата на Тейлър е спукана.
- Ще му се случат още неща. - Само косъм да падне от главата му...
Сив косъм. Той е старец.
- Сняг на покрива, но огън в... - Абигейл! Нямаш ли срам, жено?
Ами ти, дето не пускаш работниците на Тейлър в мината?
Как иначе ще стигна до жилата преди него?
Шахтата му е направо в града. Аз трябва да копая два пъти по-далеч.
- Това не ти дава правото... - Право? Говоря за злато.
Злато! Само за това мислиш.
Тейлър Бартън мисли само как да се добере до тебе, за да ме шпионира.
И аз му казвам всичко, което иска да знае.
- Той те използва, Абигейл. - Да, със сигурност!
- Добрутро. - Добрутро.
- Ти коя си? - Аз съм новото момиче.
- Коя си? - Пристигнах тази сутрин от Фриско.
Всъщност, така се и казвам - Фриско.
Е, работата е хубава. Има си своите качвания и спускания, но е хубава.
- Изчезвай. - Горе ръцете.
- Какво ще правиш с това? - Ще те убия.
С това?
Не стрелям точно и ми писна да не те улучвам.
Имаш ли нещо против да ми кажеш защо стреляш по мен?
За да мога да отида в Колежа на мис Хънтър на река Хъдсън, Ню Йорк.
- Горе ръцете, ще те убия. - Защо да си вдигам ръцете за това?
Струва ми се нечестно да те убия в леглото.
Дали ще можеш да скочиш и да ме сграбчиш а аз ще откача и ще запаля фитила?
Твой християнски дълг е да ми кажеш защо ще ме взривяваш.
- Мината. - Мината?
Ако татко не се добере до жилата, няма да имаме никакви пари.
Ако нямаме никакви пари, не мога да ида в Колежа на Мис Хънтър, разбираш ли?
Не.
- Какво общо има всичко това с мен? - Не се прави на ударен, Суифти Морган.
- Знаеш, че полковник Еймс те извика. - Мислиш, че аз съм прочутия Суифти Морган?
Започваш да ме ядосваш. Ако се ядосам, ще запаля фитила.
Не искам да те ядосвам, но аз не съм Суифти Морган.
Лъжец! Да знаеш, че тате ухажва сестрата на полковник Еймс.
Тя му е казала, че полковник Еймс те е повикал, Морган.
- Какво е това, грабеж ли? - Покажи й вътрешността на ботуша.
- А? - Вътрешността на ботуша.
Поръчах си тези ботуши в Амарило преди повече от година. Погледни вътре.
Хайде, погледни.
"Латиго Смит"?
Ботуши за 60 долара. Човек определено трябва да има вътре името си.
Ха, сигурно си ги свалил от някой беден, мъртъв човечец, когото си застрелял.
Я гледай, ти си момичето на Бартън! Какво правиш тук?
Святата ти майка беше една от най-милите дами сред баптистите.
Веднага слизай по задното стълбище, преди някой да те е видял тук.
Още не си видял всичко от мен, г-н Суифти Морган.
Здрасти, кавалере. "Аз обичам Голди".
- Предупредих те за това. - Да не го споменавам пред никой друг.
И така, аз проучих татуирането. Мисля, че ще мога да ти свърша работа.
Но на малки етапи. Ще отнеме няколко седмици.
Както кажеш. Док, онези 500 в брой ли ги искаш?
И таз добра, мис Джени със сигурност има 500.
Но пък тя има и доста опит с мъже като тебе.
- Какво означава, мъже като мен? - Дава ти всичко, освен пари в брой, нали?
Има едно нещо, което не се променя при жените.
Това е фактът, че са заменими.
- Откъде знаеш толкова за жените? - Работил съм по въпроса.
- Здрасти, Пейшънс. - Какво му има, Док?
Знаеш, че един доктор не може да говори за пациентите си, Пейшънс.
Док, ти и аз сме единствените си приятели един на друг в тоя долен град.
Какво ще стане, ако се скараме?
О, има той само има малък проблем с гръдния кош.
Той?
- Изглежда здрав като бик. - Май си го намразила, а?
- Мразя професионалните стрелци. - Той да е професионален стрелец?
- Това е Суифти Морган. - А пък аз тъкмо започнах да го харесвам.
Досега да съм го застреляла, ако татко не ми беше взел Уинчестъра.
Пейшънс, трябва да спреш да стреляш по хората.
Ако не беше толкова лош стрелец, досега тук нямаше да остане жив младеж.
Чух, че вчера си стреляла по Елмър Прайс.
- Ами че той ми предложи да се оженим. - И това е достатъчно, за да стреляш?
Док, виждал ли си Елмър? Уфф!
- Добро утро, Док. - Добрутро, Елмър.
Г-н Морган.
- Как ме нарече? - Знаем, че ти си Суифти Морган.
Имаме едно предложение за теб.
Искаме да измамиш с двойна игра полковник Еймс.
- Цената е 5000 долара. - Хм, виж...
5000 долара?
- В брой? - В брой.
И така, вие мислите, че аз съм Суифти Морган?
Значи ви изглеждам като най-добрия стрелец в целия Югоизток?
Разбрах го в минутата, когато те видях. Този остър соколов поглед, стойката ти.
Неприятно ми е да го кажа, но онзи там е Суифти Морган.
Ей... Суифти, ела тук.
Хайде, ела тук.
Тези господа знаят кой си, няма смисъл да отричаме.
Сега, като установихме това, той ще се радва, ако не клюкарствате за него.
Суифти е скромен човек. Тези господа имат предложение.
Мисля, че ще е най-добре аз да се заема с подробностите, както обикновено.
Просто отиди да си довършиш играта, докато разговарям с тези господа.
Всичко е наред. Отивай.
- Пронизващ поглед. - Казват, че е убил 50 души.
Преувеличават. 32, за да сме точни.
Господа, предлагам да сложите картите си на масата. Също и парите.
Парите са в сейфа ми. И по-добре ще бъде да не ни виждат заедно.
Измъкнете се навън и донесете парите в стаята ми след, да кажем, 15 минути?
- Ти ме нарече Суифти. - Кратко и приятелско за Суифти Морган.
За него те мислят. И ще платят, за да подкрепят грешката си.
И от мен се очаква да се преструвам на Суифти Морган? Довиждане.
Те ще платят.
- Колко? - Хиляда долара.
Ще ги разделим 50 на 50. Това значи 400 за теб.
Изглежда справедливо. Но си мисля...
Не, не мислиш.
Това е част от сделката. Аз ще мисля. Ти ще стоиш наблизо и ще изглеждаш зъл.
Стига вече! Казах ти, че каквото и да става няма да ти се наложи да посягаш.
Ако някой ти плюе в лицето, ако подмята съмнения за майка ти,
отнасяш въпроса към мен.
Ако аз съм Суифти Морган, трябва да пазя репутацията си.
Трябва да я имам предвид.
Гордост.
Ако започнеш да мислиш, сделката се разваля.
И никакви 400 долара.
Задобрявам. Гледай.
Ако някога се стигне до стрелба, няма да издържиш.
- Сигурен ли си, че не си бърз? - Не, бавен съм.
Просто ти си още по-бавен.
Влязоха крадешком и прегледаха регистъра,
опитвайки се да намерят номера на стаята на г-н Смит.
Опитах да им обясня, че имам четирима Смит.
Благодаря ви. Не бихме искали да ви задържаме и да пречим на работата ви.
Като гледам как се промъкнаха тук,
ти сигурно си един от онея стрелци, дето тъпите миньори все ги наемат.
Мисля, че ще те наемат да застреляш сина на още някоя майка,
а после сина на някоя друга майка може да застреля тебе.
Марта, за бога, затвори си устата и напусни.
Сега разбираш ли, защо си искам наема предварително всеки ден?
Още един Смит. Все идват и идват тук, за да ги убият.
- Парите, господа? - Суифти вътре ли е?
Да. Парите? Преди да влезем и да говорим с г-н Морган.
Той е малко суеверен.
Оставя паричните въпроси на мен. Ще съм ви благодарен, ако не споменавате сделката.
Съжалявам. Не искахме да те стреснем, Суифти.
На косъм беше. Никога не ми излизайте в гръб така.
Да, сър, г-н Морган.
Това е достатъчно близо. Какво искаш?
- Дойдох да видя убийствата. - Какви убийства?
Ти например. А също и онези там.
Ще бъде интересно шоу. Все пак, вие сте четирима, а Суифти Морган е един.
- Мислех, че Морган е на наша страна. - Бяха направени някои промени.
Морган взе парите на полковника,
а после му обърна гръб и взе пари от другите собственици на мини.
Това не ми звучи като честна сделка.
Знам, че вие, момчета, ще го научите, че честността е най-добрата политика.
- Вие всички изглеждате много храбри. - Кога ще дойде тоя Суифти Морган?
Ами всеки момент трябва да е тук.
Ето го, идва.
Момчета, вие стойте тук. Аз ще опиша кръг и ще се промъкна зад него.
- Ще дойда с теб. - Хей, чакайте ни.
Те избягаха, г-н Морган.
И четиримата хукнаха да бягат, когато чуха, че идваш.
Преструвай се на разочарован.
Избягаха ли, наистина? Е, със сигурност съм разочарован.
- Отидоха нататък. - Ще ги оставя. Те си научиха урока.
Аз съм миролюбив човек, наистина.
- Освен ако не ме дразнят. - Браво.
- Г-н Бартън идва. - Успя, г-н Морган. Ти успя.
Още като те видях и казах "Той е нещо повече от глупав каубой, какъвто изглежда."
Чух те, като го каза.
Три пъти ура за Суифти Морган, който спаси града от онзи октопод Еймс.
Хип, хип, ура! Хип, хип, ура!
Хип, хип, ура!
Какво чакаме още? Господа, подкарайте магаретата си.
Започвайте работа.
Суифти.
- Суифти! Ще се навърташ наоколо, нали? - Къде отиваш?
- Трябва да махна нещо от гърдите си. - Ами ако онези четиримата се върнат?
Не се доближавай до револвера ми, синко.
- Отколко време е така? - Откакто чу за престрелката.
Не може да гледа кръв. Хайде, Док. Изпий го.
- Не мислиш ли, че му стига толкова? - Това е негово лекарство.
Даде ми да го държа тук, в случай, че му потрябва, когато е пиян.
Ще го изпиеш ли, Док?
"Че няма вечен живот; мъртвите няма да възкръснат;
И дори най-бавната река
се извива към някое море."
Момчета, сложете го в моето легло.
След няколко часа ще бъде като нов и ще може да се погрижи за теб.
А бе, каква е тая твоя странна болест? Имаш ли нещо против, че питам?
Достатъчно, за да те цапна през устата, ако ме попиташ пак.
- Добър вечер, Елмър. - Здрасти.
Сребърни долари, Чарли.
И един коктейл "Пинк лейди".
Чух, че Тейлър Бартън ще прави шумен гуляй в мината утре вечер.
Ще има танцьорки, музика, фойерверки.
- Ето така си съсипах най-хубавия Колт 45. - А?
Един човек ме заговори тогава, когато не исках да ме заговарят.
Строших барабана на револвера в главата му.
Извинете.
16, червено и четно.
Топчето се търкаля. Залагайте, сър.
Номер 14, червено и четно.
Залагайте, сър.
Край на залаганията.
Шест, черно, четно.
Шефе!
Той заложи 4600 долара на номер 23.
Върти!
Хей!
Пропусна един. Онзи стълб там. Пропусна го.
Защо не се омъжиш? Това ще те задържи вкъщи.
Можеш да ми се довериш. Знам точно как се чувстваш. Аз самата често го правя.
- Блъскаш си главата в стълбове? - Не в стълбове. В стени в стаята ми.
Понякога в дърво, рядко в скала.
- Играеш ли на рулетка? - Не. В този град се предплаща.
Понякога си мисля, че никога няма да се измъкна и тогава ми се иска да умра.
Когато се чувствам така, ми се иска да си блъскам главата в нещо.
- Не харесваш ли този град? - А ти?
Не, не харесвам нищо западно от Ривърсайд Драйв.
- Това къде е? - Ню Йорк.
- На река Хъдсън? - Да, там съм роден и отрасъл.
- Разкажи ми за него. - Какво да ти разкажа за него?
Всичко.
Така, да видим. Там не носят оръжие.
На всеки ъгъл има ченге, което не дава хората да се се стрелят.
Освен това не яздят коне.
Не, имат си файтони и конни трамваи. Мисля, че ме обзема носталгия.
- И мен също. - Ти дори не си била там.
Изпитвам носталгия за него.
Не разбирам, как си могъл да го оставиш и да дойдеш в тоя проклет, скапан Запад.
- Майка ми е виновна. - Майка ти ли?
Каза ми "Отиди на запад, младежо". Каза го хиляда пъти.
Винаги са ми казвали, че най-добрия приятел на едно момче е майка му и... ето ме тук.
Фриско, Додж, Лоудстоун, Денвър. Иска ми се да съм си там, наистина.
Мислех, че си дошъл на запад заради здравето си.
- Заради здравето си ли? - Гръдния ти кош.
- Гръдния ми кош? - Док ми каза за това.
- Каза ли ти? - Ние с Док сме много близки приятели.
- Той не би казал на никой друг. - По-добре не казвай на никой друг или...
Или ще убия Док и повече няма да имаш приятели в този град.
Не знам защо си толкова чувствителен. Много хора страдат от същото.
- Така ли? - Хората идват на запад заради слаби гърди.
Ти не кашляш толкова, колкото повечето от тях.
Не, аз не...
Взрив в шахтата.
Би ли... бихте ли се разходили с мен, мис Пейшънс?
О, сигурен ли си, че нощният въздух няма да е лош за твоите...?
Изобщо няма да е лош.
Не, въобще няма да е лош.
- Много е романтично, нали? - Да, така е наистина.
Ъ... Латиго.
Това нещо, което имаш, заразно ли е?
Искам да кажа, мога ли да го прихвана от теб?
Не.
Не, освен ако ти...
- Не, дори и тогава не би могла. - Добре.
Никога не съм мислила, че ще целуна мъж, който е бил в Ню Йорк.
Тоест, наистина, лично, в Ню Йорк.
Кажи ми, чу ли камбанки?
Да.
Не знам какво толкова намира в баща ми мис Абигейл. Той е ужасно скучен.
"Лека нощ, сладки принце."
Добър вечер, сладки принце.
Невъзпитано е да се шпионират хората.
Възпитано ли е да обръщаш тайно внимание на сестра ми?
Намеренията ми са почтени.
Предците ни са същите, като на Адам и Ева.
Не желая по-близка връзка между вас. Вкарайте го вътре.
Ако убият баща ми, никога няма да отида в Колежа на мис Хънтър на река Хъдсън.
Отгоре на това той ще е мъртъв.
Тук виждам ситуация, в която един честен човек може да спечели пари.
- Ела. - Къде отиваш?
Освен другите ми лоши навици, аз съм воайор.
- Спри! Махни си ръцете от мен. - Тя рита като катър.
Тейлър! Скъпи мой, какво ти направиха?
Засега нищо. И от теб зависи какво ще направим.
О, иска ми се да не ти бях купила онази книга за Наполеон.
- Полковник, това е смешно. - Наистина е смешно.
Но не за дълго, защото ще се случи едно от две неща.
Първо, ще изкараш работниците си от мината
и ще обещаеш никога повече да не се срещаш със сестра ми.
- Или второ, ще се случи другото нещо. - Какво друго нещо?
Моите момчета ще те заведат в блатото и ще вкарат куршум през дебелата ти глава.
- Това е убийство. - Учил съм право.
Разбира се, че е убийство.
Какво ще правиш?
Ще спася живота на баща ти и ще спечеля честни пари.
онази книга на Коледа преди пет години.
- Къде си мислиш, че отиваш? - Вътре.
- Грешиш. - Как ще ме спреш?
Ето така.
Нека да ти дам един съвет, грозни ми приятелю.
Приятел е на Суифти Морган.
Съжалявам. Не знаех кой сте.
Ще ме извините ли, господине?
- Латиго. - Добър вечер.
Прозорецът беше отворен.
Нямаше как да не чуя всичките тия неща, които си наприказвахте тук.
Така че, аз ще ви кажа какво ще стане.
Дай огънче. Аз и Суифти Морган ще прекратим неприятностите, които вие, миньорите имате.
Според мен, състезанието за златната жила е именно това - състезание.
И така, аз и Суифти
ще се навъртаме наоколо, само за да сме сигурни, че всичко е честно и ясно.
Нека да го изясним. Ти и Суифти Морган, със силата на револвера на Суифти
ще ни казвате какво можем и какво не можем да правим?
Доста дълъг начин да го кажете, но точно за това става дума.
Вие се смеете.
- Просто се сетих за нещо много смешно. - Съгласен ли си или какво?
Не виждам, какво друго мога да направя за момента.
Ами мис Абигейл и татко? Нали няма да оставиш полковника да ги раздели?
Аз и Суифти Морган изцяло и твърдо подкрепяме любовта.
Отново се смеете. Не мислите ли, че трябва да кажете и на нас за това?
Когато му дойде времето, младежо.
Когато му дойде времето.
- Добро утро. - Добро утро.
Цяла нощ не можах да мигна от тревога.
- За какво? - Суифти Морган.
Ами ако той разбере, че се представям за него и дойде да ме потърси?
- Това няма да се случи. - Ами ако дойде?
Джъг... остави на мен да се тревожа за Суифти Морган.
Бътчър, какво ще стане, ако по време на празненството, което Бартън прави в мината
едно магаре динамит бъде разтоварено на елеватора и случайно гръмне?
- Смяната ще бъде затрупана вътре. - Ще отнеме време да ги изкопаят, нали?
- Сигурно ще спрат работа за седмица. - А може и повече.
Ами ако Суифти Морган ни хване?
Остави на мен да се тревожа за Суифти Морган.
- Добрутро. - Добро утро.
Ще трябва да почакате. Господинът е преди вас.
Не бързам.
На лицето ви е изписана толкова тъга, сеньор.
Просто не мислете за това. Преди буря винаги има мрак.
От друга страна, никога не вали, а се сипе.
Всеки облак има сребърна подплата.
Бедите никога не идват сами.
- Ще ме бръснеш ли или не? - Си, сеньор.
Скърцащото колело винаги...
- Джени! - Голди!
- Толкова се радвам да те видя. - Това е повод за празнуване.
Бутилка шампанско, Фред. От личните ми запаси. Седни.
- Какво правиш в града, скъпа? - Търся си един мъж.
Горите са пълни с тях, също и мините,
а самотната прерия бъка от каубои.
- Така че си избери някой. - Този е по-специален.
За нас!
- Къде е този мъж? - Не знам. Това е лошото.
- Избягал е от теб? - Това или пък е сбъркал.
Трудно е да ги сбъркаш.
- Значи този беше специален, а? - В кутийка с панделка, 14 карата, най-добрия.
И моят отговаря на същото описание.
От минутата, когато той влезе при мен, насейки една шпора...
- Шпора? - Да, само една.
Той каза "Мадам, донесох ви това отдалече."
"От Слим - момче от Тексас, умиращо в прерията с вашето име на устните."
- Откъде знаеш, че каза това? - Защото каза същото нещо и на мен.
Голди, твоят мъж е моят мъж. Те са един и същ човек!
Искаш да кажеш, че той е тук, в Пъргатори?
Хайде да измислим един хубав, чист начин да бъде убит.
- Дами. - Това е той!
- Това е моят Лат. - Нека да си изясним положението.
Аз не съм твоят Лат. Не съм ничий Лат. Съжалявам, ако съм те накарал да страдаш.
Съжалявам, ако съм ти взел парите. Но ще ви кажа едно нещо.
Става дума за любов. Любовта не се получава, ако и двамата не дават.
Трябва да даваш, докато те заболи.
Бой!
Взрив в шахтата.
Какво става?
Лат!
Лат...?
О, Лат...
Да ти кажа, Латиго, направо ми призлява
като си помисля, че Гърмящата змия замалко да те застреля, когато се появи в града.
Да не говорим, че те прасна с оня стол. Чуваш ли музиката?
Хората танцуват по улиците, заради това, което направи за тоя град.
Човек трябва да разнася щастие, докато крачи през живота. Ау!
- Ей, вече си направо като нов. - Много ти благодаря, Док.
Лат, снощи се напих, за да събера смелост да ти кажа нещо.
Нещо, което трябваше да ти кажа още в началото.
Щях да ти сложа на гърдите магарешко мазило.
Щеше да си мислиш, че оная татуировка изчезва, докато тя щеше да си остане.
- Но когато Пейшънс се забърка... - Забърка?
Не можех да измамя човека, за когото щеше да се омъжи.
- Да се омъжи? - Гърмящата змия?
- Тя ми го каза. - Е, сбъркала е.
Ау! По дяволите!
Да се омъжи?
Гърмящата змия?
Лат?
Мислех си, че трябва да те видя. Надявам се, че не съм те наранила много.
Добре съм. И доктора ми го каза току-що.
- Просто не можах да се въздържа. - Разбирам.
Искам да кажа, ами ако бяхме продължили, а после се бяхме оженили и те бяха убили
и аз бях отишла да разпозная трупа? Щях да изглеждам като пълна глупачка.
Ти щеше да лежиш там, а на гърдите ти щеше да бъде името на някаква друга жена.
- Нямаше ли да е ужасно? - Разбирам. Да не говорим повече за това.
Или ако бяхме на пикник и по ризата ти бяха полазили мравки
и щеше да се наложи да я свалиш и всички щяха да видят гърдите ти?
Иска ми се да имаше туберколоза, вместо тая проклета, гадна татуировка.
Проклет да бъда. За пръв път виждам Гърмящата змия да плаче.
Е, тя е чувствително момиче.
- Наред ли е всичко, г-н Морган? - По-добре да е наред.
Или ще знам защо не е.
О, скъпи, не е ли прекрасно? Вече няма проблеми между теб и брат ми.
Иска ми се да го познаваше, от преди да прочете тая отвратителна книга за Наполеон
и да започне да си пъха ръката в палтото.
Хайде да танцуваме.
Сигурен ли си, че разбираш от взривове?
Всичките ми пръсти са си на мястото и не се хваля. Да се залавяме за работа.
Това не ми харесва. Какво ще стане, ако Морган разбере?
Остави на мен да се тревожа за Суифти Морган. Давай надолу.
- Не танцувате ли, г-н Смит? - С вас ставаме двама, полковник.
- Аз би трябвало да танцувам. Имам повод. - Така ли?
Не се случва всеки ден да срещнеш Суифти Морган.
- Бихте ли ми го посочили? - Ето го ей там. Това е той.
Изненадан съм, че не го познахте по студения, убийствен поглед...
- Пак ли се сетихте за нещо смешно. - Всъщност, да, сетих се за нещо смешно.
- Полковник, не е ли време да ми кажете? - Точно сега му е времето.
- Значи това е Суифти Морган? - В плът и кръв.
Но този господин има чудесна коса на главата си.
Суифти Морган е плешив като яйце.
- Като яйце? - Като яйце.
Сигурно се шегувате, сър.
Какво си мислите, че ще направи Суифти, когато разкрие този измамник?
Този говедар, който използва знаменитото му име?
Ще трябва да го обмисля.
Никога не съм повиквал Суифти Морган.
Преструвах се и нарочно написах няколко телеграми,
защото знаех, че глупавата ми сестра ще каже на Бартън, че съм го ангажирал.
Но днес му пратих телеграма,
в която писах, че един самозванец се представя за Суифти Морган.
- Защо не се смеете, младежо? - Някак си не мога да се засмея.
Шахтата ми!
- Ще отиде една седмица копаене. - Може би и повече.
Дотогава истинският Суифти Морган ще бъде в Пъргатори.
- Какво по дяволите означаваше това? - Кажете им какво означава това, Смит.
Лека нощ, господа. Желая ви късмет.
Латиго?
Вижте, г-н Бартън, знам какво си мислите и... и сте прав.
Утре вечер тръгва влак за Денвър. Бъдете на него.
И двамата!
Както казах, човек трябва да разнася щастие, докато крачи през живота.
Мисля, че прекалихме с разнасянето му.
Билетите. Билетите, моля.
Мадам?
- Имате ли билет, господине? - В шапката ми е.
Хей, вие не сте ли Суифти Морган?
Точно така.
Наистина е удоволствие да ви имаме на борда, г-н Морган.
Закъде пътувате?
Пъргатори.
- Ей, ти. - Аз ли?
Ти.
Дай ми пура, Чарли.
- Запали ми я. - Ето.
Стой настрана.
Запали ми я или ще те смачкам.
- Ще го оставиш ли да...? - Знам какво ще кажеш.
Извини ме.
Хей.
Не съм се поправил достатъчно, за да понасям простаци като вас.
Барман, сарсапарила.
- Радвам се, че го направи. Той те издаде. - Той...
- Той какво? - Издаде те.
Каза ми, че ония собственици на мини са ти дали 5000 долара.
- А ти ми каза, че са само 1000 долара. - Имаш право да бъдеш обиден.
- Не съм се обидил. - Не си ли? Защо?
Когато ти дойде, аз бях гладен. Ти ми даде стодоларова банкнота.
Дори не бях виждал такава.
Десет цента.
- Нямам никакви пари. - Аз черпя.
- Благодаря ти, Джъг, много си любезен. - Ти ме нахрани, когато бях гладен.
- Да си изпием питиетата и да се махаме. - Къде ще ходим?
Където и да е, само да е далеч оттук.
Аз няма да се махам.
Виж, Джъг, много добре знаеш, че истинският Суифти Морган идва насам.
Той ще направи дупки от куршуми и на двама ни.
Освен на един от нас - на мен. Аз няма да съм тук.
- Аз ще бъда тук. - Защо ще бъдеш тук?
- Ако избягам, хората ще ме мислят за страхливец. - Мен ме е страх. А тебе?
Да, обаче няма да бягам.
Какво ти пука, какво мислят хората тук?
- Имам си своята гордост. - Тя няма да спре куршум 45-ти калибър.
Знаеш ли какво? Ти си най-умния човек, когото съм срещал.
- Ти си малцинство. - Целиш се високо.
Тежкото бачкане никога не те е интересувало.
Това е, което ще направя. Ще се целя високо.
Знам, че може би няма да имам големи шансове срещу Суифти Морган.
- Но да предположим, че го поваля. - Е, аз предполагам, че няма да успееш.
Шансовете са около хиляда на едно.
Ще свършиш просто като непознато име под дървен кръст в гробищата.
Всеки умира някой ден.
Умният опитва да го отложи колкото се може повече.
Решил съм вече.
Джъг, не искам да съм отговорен за смъртта ти.
А сега нека да изчезваме от тоя град и да доживеем до дълбока старост, а?
Решил съм вече. Това ми е шанса да бъда някой.
Никакви шансове - това е, което имаш. Суифти Морган е светкавично бърз.
Аз се упражнявах.
Щракни с пръсти, когато поискаш да посегна за оръжието.
О, стига, Джъг.
Аз съм бавен, Джъг, но ти си най-бавния.
Е, може пък да имам късмет.
Имам чувството, че заминаваш на дълго пътуване. Защо да не тръгнеш жив?
Ти не си длъжен да оставаш. Тръгвай.
Още щом кракът на тоя убиец стъпи в града, аз ще изчезна през задната врата. На момента.
- Извинете ме, сър. - Защо?
Ще правите ли нещо, срещу което бих могъл да възразя?
О, не, сър. Не докато съм си с всичкия, сър.
- Аз съм началник-гара тук. - Така. Дотук добре.
Ти си началник-гара тук и си с всичкия си.
- Аз съм също и телеграфистът. - Поздравления.
Знам за телеграмата, която ви прати полковник Еймс и за тази, която му върнахте.
- Откъде знаеш кой съм аз? - Всеки, който ви види ще разбере.
Това е човек, който хладнокръвно е убил 40 души.
- Това личи ли си? - Вижда се като кубето в... на църква.
Добре, аз съм Суифти Морган. И какво?
Онази ваша телеграма, в която казвате, че идвате да се разправите с измамника...
- Какво за нея? - Занесох я в дома на Еймс.
Но сестрата на полковника я грабна, отвори я и изкрещя
"Значи оня мръсен плъх ще дойде тук!"
- Мен ли имаше предвид? - Прося извинение, сър, вас имаше предвид.
Показа я на мис Пейшънс. Това е едно момиче.
- Досетих се. - Мис Пейшънс започна да крещи.
"Оня мръсен убиец, Суифти Морган, идва тук,
и онова момче, което се правеше на него трябва да се махне от града."
Предполагам, че този самозванец си е тръгнал, пришпорвайки коня с всички сили?
- Не, сър. - Не е ли?
Не, сър. Точно сега се намира в салона за билярд на Ийгъл.
Добре, ето какво ще направиш.
Ще изтичаш до салона на Ийгъл и ще кажеш на този мошеник да излезе навън.
Ще му кажеш, че истинският, оригинален, стопроцентов, безкомпромисен Суифти Морган
го чака да излезе.
Сър, по-добре е да не се меся в това, ако на вас ви е все едно.
Не ми е все едно.
- Той е навън, на улицата. - Кой е на улицата?
Суифти Морган е на улицата. Истинският Суифти Морган.
Когато излезеш, той ще ти направи толкова много дупки, че ще заприличаш на цедка.
Той наистина ти е ядосан, задето използваш напразно името му.
Не излизай навън, идиот такъв. Да се измъкнем през задната врата.
- Моментът настъпи, приятелю. - Да, и аз мисля така.
Лат!
- Тук не се допускат дами. - Аз не съм ти дама. Аз съм Пейшънс Бартън.
- Суифти Морган е на улицата навън. - Знам. Тъкмо излизах да го видя.
- Той не търси тебе, ами него. - Аз го забърках в това. Аз ще го измъкна.
Чуй ме, Лат, ако те убият, аз ще трябва да се омъжа за някой от тези противни типове.
Пейшънс.
Има някои неща, които един мъж не може да избегне.
Или пък все пак може.
Трябва да видя това.
Ти там, в салона. Тук е Суифти Морган.
- Излез. - Вече съм навън.
Какво по дяволите си мислиш, че правиш?
Ако бях на твое място, бих да се целил високо.
Ако удариш динамита, ще вдигнеш във въздуха целия град. И себе си с него.
На глупак ли се опитваш да ме правиш?
- Не, опитвам се да те убия, г-н Морган. - Не можеш да се биеш седнал на магарето си.
Всъщност, то не принадлежи на мен. Принадлежи на Тейлър Бартън.
- Откраднах го. - Както ми открадна името ли?
- Съжалявам за това. - Не толкова, колкото ще съжаляваш.
Суифти Морган удря само това, по което Суифти Морган стреля.
И за това съжалявам.
Стреляй, когато се почувстваш късметлия.
Взрив в шахтата!
Прострелях се.
Не ме оставяй да умра с ботушите на краката си, господине.
Лат!
- Той успя! Направи го! - Откри златната жила!
- Ние сме богати! - Не, мадам.
Находката принадлежи на Тейлър Бартън. Неговото магаре я намери.
- Чу ли това, Абигейл? Това е моето магаре! - И моето също.
- Лат! - Той е добре, скъпа.
Трябва нещо повече от малко динамит, за да убиеш Латиго Смит.
- Ти каза, че не можеш да яздиш. - Казвах ви, че тоя публичен дом е златна мина.
- Татуировката. Няма я. Изчезнала е. - Да бе, няма я!
Сега можем да се оженим и да ходим на пикник.
Шефе!
Латиго заложи 10000 долара на 23.
Аз гарантирам залога му.
Върти!
Проклет да бъда. 23.
Наистина е много хубаво да имаме г-н Латиго отново на борда.
Сервирай шампанското, Сам. Но не преди хората да успеят да си поемат въздух.
И така, ето как свършва тази история - онези двамата отиват в Денвър да се оженят.
Пейшънс никога не отива в Колежа на мис Хънтър на река Хъдсън, Ню Йорк,
но седем от дъщерите й отиват.
Тейлър Бартън ремонтира жилището си и се оженва за мис Абигейл.
Полковникът се разорява. Суифти Морган още се мъчи да свали ботушите си.
Ами аз?
Аз отивам да стана голяма звезда в италианските уестърни.
Превод Иларион Иринков
ilarion@mail.com