Anton Angelov a.k.a. Oziris811™ и mia_one ви пожелават приятно гледане :)
СМЪРТОНОСЕН ПОЛЕТ
- Съжалявам за друсането, мистър Тейлър.
Времето се смени за минути. - Колко още остава?
- Би трябвало да се приземим след 15 минути.
- Чу ли, скъпа, почти сме си у дома.
- Какво четеш там, боецо.
- Мили, дамата те попита нещо.
Миналата нощ беше трудно да го накараш да млъкне.
Продължаваше да твърди, че един от тези динозаври
се крие в килера.
- Динозаври, а?
- Да, децата имат голямо въображение.
Няма как да го разубедиш. - Знам какво имаш предвид.
Дъщеря ми е на неговата възраст.
Като си науми нещо...
Гледай какво става.
- Май ще трябва да ги съберем заедно.
- Да.
- Скъпи, какво има?
- Какво му става? - Нямам представа.
Бейби, говори с мен.
- Проклятие.
- Къде си?
- Спряхме да заредим.
- Обади ми се, когато стигнеш до концерта,
за да знам, е си успяла. - Да, тате.
- И без пиене, защото просто полудявам и
ще те оставя на сухо цял уикенд...
- Не ми ли вярваш?
- Аз съм ти баща, не мога да си позволя да ти вярвам.
- Е, време е да започнеш,защото следващата седмица по това време,
ще ни разделят 3,000 мили.
- Не съм мого горд от това.
Благодаря.
Виж, знам, че мислиш, че вече си голяма
и моите съвети не са ти нужни, но ти си още дете, Сара.
Понякога, когато оплескаме нещата, не ни се дава втори шанс.
Още нещо,
не давай на, как-му беше-името, на бореца, да сяда зад кормилото.
- На никого няма да позволя да кара, татко.
Обичам те.
- Довиждане.
- Не съжаляваш, нали?
- Йо, Хичкок.
Действието е тук.
- Тук имаме легендарното чудовище, което се уригва.
едно погрешно движение и ще знае, че сме тук.
Не...не!
Ей. Бин Ладен, какво става, пич?
- Сал!... спокойно.
- Създаваш си нови приятелства?
- Да, създавам нови приятелства...
- Ай, ай, ай, искаш ли да съм ти приятел?
Май не искаш.
Сериозно, само аз ли съм нервен около този тип,
или има и други?
- Само ти.
Ей, как си?
- Не е зле.Очаквам малко Рок'н'Рол.
- Да, добре, не мисля, че ще ти трябват всички тези неща.
- Е...хм...в каньона има няколко готини скали, така че...
- Искаш да се катериш?
- Мина ми през ума...
Къде е Сара?
- Вероятно взима следващият урок,нали?
- Голям веселяк си.
- Дай да поснимам малко. - Кой е главният оператор?
- О, я трай. - Не.
- Стига, де. - Не.
- Ето я и нея. - Знам, че закъснях.
Обърках резервациите и трябваше да вложа чар, за да оправя нещата.
- Ще се качим ли на самолета? - Някога проваляла ли съм ви?
- Не.
Coldplay, дръж се, идваме.
- Ехааааа! - Това е страхотно, Сара.
Ето, наздраве, за Сара,а?
Най, добрия...мамка му, единственият пилот, когото познавам.
- Луди ли сте? Разкарайте това, преди да си навлечем проблеми.
- Добра работа,брат'чед. - Оооф! Внимателно.
Някой е бил удрян в салона.
- А, Сара?
- Ето те, здравей.
- Ето, донесох това за теб.
- Сал,вземи си бележка. - Ха, ха, ха...
- Здрасти, приятел. - Кори.
- Братовчед ми, казах ти за него.
- Естествено, здрасти. - Здрасти, Брус.
- Познаваш Мел, Сал. - Усмивка.
- Добре, всички ли сме готови? - Да, хайде.
- Да, чакаме замо теб, сладкобузке.
- Какъв джентълмен, само, нали? - Да, очарователен.
- Чанти? - Да, чанти, чанти, чанти!
- Наистина ли? - Трябва ми малко помощ.
- Добре ли си? - Да, не, добре съм, добре съм.
- Какво носиш тук?
- Да тръгваме.
- Времето ще бъде ли проблем?
- За полета ли? - Да.
- Това за ниски облаци, след минута, ще сме над тях...
Ей, успокой се, чу ли?
Остави ме да си върша работата. Добре.
- Значи, генералът е съгласен с всичко това, нали, Сара?
- Съгласен, с кое?
- За всички тези неща с пилотирането.
Искам да кажа, че се е оправил след случката с майка ти и...
- Дали можеш да си по-тактичен? - Успокой се...
Не се сърди, Сара. Просто, исках да знам...
- Не се обиждам.
Аз, не съм майка ми, а той, е полковник.
Да се позабавляваме, а?
- Да.
- Я отново ми припомни, защо се срещам с теб?
- Това ли е?
- Какво очакваше? Частен джет?
- За парите, които плащаме, очаквах поне Джон Траволта да пилотира.
- Горивото не е евтино, а вече ни направиха и отстъпка
така, че престани. - Хайде, стига. Почини си малко.
- Колко мислиш, че струва едно от тези неща?
- Ако работата с музиката потръгне, ще ти изпратя брошура.
- "Ако" потръгне? - Извинявай, "когато" тръгне.
- "Когато". - Да.
- Добре, пилоте. - Добре, багажа, отива отзад.
Всичко, което не искате да ви стои в скута.
- Добре, отивам там. - Винаги носиш много багаж.
- Ще влизаш ли.
- Трябва да говоря с него. Сега се връщам.
- О, да, Рейнман.
- Ей, дръж се прилично. - Аз съм супер приличен.
- Дай си нещата тук. - За Бога, Сал.
- Наистина ще се... сприятелим.
Откъде Сара, намери, това?
- Той я намери.
- Какво искаш да кажеш?
- Той, просто се появи, един ден. Тя търсеше партньор за ученето.
Умен тип.
- Чакай, казваш, че тя си играе на "скрий кренвирша" с учителя?
- Предполагам, че и големите мозъци могат да изключват.
Не, че говоря от опит.
- Голям мозък? Той е просто бъкан с пари.
- Стига.
- Бира? - Не.
- Какво значи бъкан? Богати родители, или нещо такова?
- Нещо такова.
- Добре ли си?
- Да,добре съм.
- Сигурен ли си?
Не изглеждаш добре.
- Да, сигурен съм.
- Добре...тогава...
да тръгваме.
- Защо позволи на Сал да го направи?
Да говори така за майка ти?
- Той обича да дразни хората. Аз съм му свикнала.
- Това не значи, че е правилно.
- Ей, това е последният ни уикенд, заедно.
Наистина ли искаш да го прекараме в спорове, Сал?
- Не говори така. - Как да не говоря?
- Последен уикенд.
Звучи, като че никога няма да се видим отново.
- Монреал е доста далеч.
Това е "голяма работа" за мен.
- Мислиш ли, че за мен не е?
- Добре, нека не говорим за това сега, искаш ли?
Не те е страх да летиш, нали?
- Пантеон 520, вятъра е 330 на 7,
тръгни в дясно по писта 'браво' и задръж.
520, допълнителен трафик,
ще излети скоро от писта 1.5 ляво.
Шест Ехо Уиски, освободете писта три.
Внимавай за излитащия трафик на твоето "един часа".
- Сара!
Винаги ли е така шумно?
Сара!
- Какво? - Винаги ли е така шумно?
- Не искам всичко да преправям. - Не пречи, ако вече сме горе.
- Всичко да преправяш? Сериозно ли?
Искам малко добър материал за лентите ми.
- На това, ли казваш, добър материал?
- Спокойно, ще го редактирам.
- Във всякакъв смисъл.
- Схвана ли. - Малкълм Х, нали?
- Много добре
- Всъщност е от "Мръсни ръце" на Сартр.
Жан-Пол Сартр, екзистенциалиста?
Мъж, какъвто е искал да бъде и майната им на другите хора...
- Аз искам за себе си, да съм страхотен.
- Сал, също. Нали така, бейби?
- Да. Да, махни това нещо.
- Филистинци.
- Пантеон 520 е в готовност.
Свързване с Център Лейквю на 119,1
- Кула в Харисфорд, Янки- Зулу-Хиксрей,
готови за излизане на 1. 5 ляво.
- Янки-Зулу-Хиксрей, задръж малко на 1. 5 ляво.
- Янки-Зулу-Хиксрей, задържам.
- Капитане, какво е приблизителното време на полета?
- С добър вятър, около 90 минути.
Ще имаме достатъчно време да се освестим преди концерта, а?
- Е, ти си си добре, по твоят си начин.
- Момчета, искате ли една - Не.
- Добре, значи ще има повече за мен.
- Тези за какво са? - Против повръщане.
- Опитай се да не повърнеш върху мен. Разбра ли, сладурано?
- Благодаря, че ме подкрепяш.
- В края на крайщата, това са само 90 минути полет.
Помниш ли какво беше там,горе?
- Трябва да си намерим добро място за къмпинг тази година.
- Не знам, тази година би трябвало да има повече хора.
- Ами, защо не вземеш да си починеш, малко,а?.
- Това, което казваш е за миналата година.
- Е, и?
- Ние приключихме в канавката.
- Смешно, защото не помня да съм спал в канавка.
- Изненада ме, че помнеше името си, след всичката текила.
А, да.
- Колко пъти си го правила? - Имаш предвид, да летя сама?
- Да, без инструктор, без помощник пилот, само ти.
- Много. Трябват ти много часове, преди да те оставят сам да летиш.
- Ами този самолет? Колко пъти си летяла с него?
- Всъщност, никога,той е под наем. - Разбираш какво те питам,
говоря за вида на самолета. - Достатъчно.
Разбра ли? Стига.
Я вижте, какво имаме тук?
- Това ли е, каквото си мисля?
Да! Това е парашут!
Ако се случи нещо, правим така, нали?
Скачаме! Скачаме!
- Внимавай с това.
- Добре, добре, просто си играя.
- Играй си с нещо друго.
- О, добре. Това харесва ли ти?
- Не го насърчавай.
- Много добре.
- Янки-Зулу-Хиксрей, готови за излитане, 1. 5, ляво,
до 1000 фута, контакт с Лейквю център,
на 119.1.
- Янки-Зулу-Хиксрей, готов за излитане от 1. 5, ляво.
Добре, тръгваме. Закопчайте коланите, там, отзад.
- Моля, закопчайте коланите.
- Добре, клапаните са отворени,
двигател-работи,перките въртят.
Таблото е наред, светлините са включени,
горивни помпи, работят,
DG готово,
мощността е достатъчна.
- Хей! - Хайде да го направим!
- Не прекалявай с това.
- Уредите са в зелената зона. Има подаване на въздух.
- 80 възела.
85 издигане. - Да!
- Проверка след излитане, изключване на помпите,
показатели на двигателя - зелени.
Красиво, нали.
- Леле, Сара, това е изумително.
- Наистина ли?
- Това е много гадно.
- Ако повърнеш тук, ще спиш сам, тази нощ.
- Беше фалшива тревога.
- Така става, като пиете по време на полет, деца.
Не го препоръчвам, а ти?
- Янки-Зулу-Хиксрей, към Харисфорд, контрол.
Ние сме на 2,200 фута от 5,500 посока Грийн лейк.
- Янки-Зулу-Хиксрей, качваш 5247 и заставаш,
на 5,500 фута
- Янки-Зулу-Хиксрей, качвам 5247 и оставам на 5,500.
- Янки-Зулу-Хиксрей, радара е идентифициран,
Висотомера на Грийн лейк е 2.19, 8.19...
- Янки-Зулу-Хиксрей, разбрано.
- Какво стана?
- Казах им, кои сме и накъде искаме да отидем,
а те ни изпратиха нов код за трасето,
за да може радара да ни идентифицира.
Това е рутинно, няма за какво да се притесняваш.
- Сара, какво стана с пътуването с влак до МакГил?
- Това беше идея на баща ми,
мисли, че по този начин, ще видя повече от страната.
- Все още ли трябва да ходиш до онази пукнатина?
- Не, всичко е наред, аз се погрижих.
- Всъщност, баща ми наистина искаше да ме види...
затова му казах, че той може да кара.
- Както и да е, просто ми кажи.
- Да, но аз мислех...
Няма значение.
- Някой да вземе това. Вземи го.
- Страхотно.
Тези неща винаги се разстройват.
- Настрой я. - Какво правиш?
- Снимам те.
- Да, и сам го виждам.
- Правилно...
- Значи правош видео за групата ми, или...какво?
- Зависи, дали ще заснема последният кадър?
- Няма значение, важно е, кой е на лентата.
- Класика, харесва ми.
Говорейки за нещата, как е любовният ти живот?
- Ей, става доста лично, не мислиш ли?
- Хайде, можеш да ми кажеш. Има ли някой по-специален?
- Може да има. - Той е пич.
- Така ли?
Някой, когото познаваме ли?
- Хм...по-добре да не казвам.
- Защо не?
- Тя има приятел.
- Забавен тип...
Забавен тип.
- Не трябва ли да държиш ръцете си на руля?
- Всичко е наред, затова са педалите.
- Забрави ли нещо?
- Искам да се уверя, че подаръците,не са се повредили.
Купил си ги?
- Разбира се, че ги купих. - Какви неща?
- Просто едни неща.
- Така ли, нещо много лично ли е, или какво?
- Покажи ни.
- Не...просто няколко комикса.
- Момчето, в магазина, каза, че са много рядки...
и понеже Брус е колекционер...
- Комикси?
Значи си от онези хора.
- Какво би трябвало да значи, това?
- Нищо, приятел, хайде, дай да видя.
- Да, хайде.
- Хайде де, дай да ги видя.
- Сега не може, защото той управлява самолета.
- Сара.
- Сара, престани да откачаш покрай него.
Това ще е страхотно. - Животите ни са, в ръцете му.
- Ей, я се успокой. Спокойно. Тя знае какво прави.
- Добре се справяш, видя ли?
Не е толкова трудно.
О, Боже!
- Мамка му, мамка му!
- Добре, разбрахме, сега оправи нещата,
моля те, Сара!
- Просто малка турболенция. Издърпай нагоре, бавно.
- Не мога! - Издърпай бавно.
- Не мога.
- Сара, това не е смешно, чу ли? - Хайде, върни го обратно.
- Мисля, че всички ще отдъхнем, ако Сара управлява самолена.
- Хайде, Сара, направи го!
- Исусе, Сара, Боже.
- Следващият път, аз искам да съм отпред.
- Добре ли си?
- Майната му. Дай ми това!
- Хей! - Сал! Престани.
- Какво ще направиш, смешнико?
О, извинете, това ваше ли е?
Охо, странни истории.
О, зловещи!
- Пич, дай насам? - Момчета.
- Искаш ли го? - Върни го.
- Внимавайте! - Успокойте се, момчета.
- Внимателно, леко, това е комикс.
- Сал, просто го върни.
- О, Господи, изваждам го от защитната обвивка...
Боже...
прекрасно състояние. - Сал.
- Не си смешен, престани.
- Пич. - О...това е скъсано...
- Сал. Какво правиш?
- Господи, това е много важна част от историята.
- Наистина ли го правиш?
- Какво? Да не си седемгодишен, че да четеш комикси?
Следващият път, като се опиташ да ни убиеш,
ще си избърша задника с това.
- Сал, това е достатъчно!
Чу ли? Върни му ги.
- Скапано малко момченце, все още чете комикси.
- Върни му ги! - Искаш ли си комиксите?
Искаш ли си комиксите? Вземи си скапаните комикси!
- Стига, Сал.
- Всичко е наред.
- Какво е това?
- Това е...
автобусен билет за Монреал.
- Монреал, Сара, нали там щеше да се местиш?
Извинявай, приятел.
- Мислех да ти кажа.
- Кога точно, мислеше да ми кажеш?
- После ще говорим за тпва.
Център, Янки-Зулу-Хиксрей. - Янки-Зулу-Хиксрей.
- Янки-Зулу-Хиксрей,разрешете да се качим на 10500 заради времето.
- Янки-Зулу-Хиксрей, разрешавам,на 10,500,
няма трафик.
- Ей, какво става?
- Времето се влошава, а аз нямам необходимите уреди,
затова, трябва да се изкачим нагоре.
- Какво значи " нямам необходимите уреди"?
- Значи, трябва да имам визуален контакт
със земята, през цялото време.
- В превод, тя не може да лети през облаците.
- Облаци. Майтапиш ли се?
- Защо не млъкнеш?
- По принцип, на колко може да се вдигне самолета?
- За този, таванът е на 24,000 фута.
- 24,000...
- Е, погледни го така: пътническите аеролинии, летят на 40000.
Съжалявам, приятели. Минаваме през леко нестабилна зона.
- Нестабилна? - Това е за трети път.
- 10,000...
- Не трябва ли да изравним тук?
- Опитвам се. - Какво значи "опитвам се"?
- Значи, че се опитвам.
- Престани да се бъзикаш, Сара! - Това не е смешно!
Не знам защо, но стабилизаторите, не се подчиняват на командите.
- Тук има стабилизатори? - Не е това, което си мислиш!
- Виждаш ли онова, при опашката, което стои под ъгъл?
- Коя част? - По-високата, като панта.
- Да.
- Когато има натиск от въздуха, тя отива надолу, а ние се качваме.
Не знам, на знам, нещо е заяло.
- Сигурно се шегуваш. - Стига.
- Какво ще правим? - Мел, спри тази камера!
Десет минути!
- Контрол, тук Янки-Зулу-Хиксрей, мисля, че имаме проблем.
- Янки-Зулу-Хиксрей,тук център, за авариен случай ли докладвате?
- Янки-Зулу-Хиксрей...
Не сега. - Не сега ли?
Мисля, че каза, че не можеш да го изравниш!
- Не, има начин за това. Ще намаля мощността.
- Тогава им го кажи, Сара.
- Хей! Кой е пилотът тук?
Всички се успокойте, ясно?
- О, не.
- Проклятие.
- Може би трябва да се върнем. Обърни обратно.
- Сара, трябва да се върнем! Хайде, направи го, сега!
- Да.
Какво, по дяволите?
- Това е лошо.
Абсолютно сигурен съм, че е лошо.
- Всички, стойте спокойно, разбрахте ли?
20,000...?
Това е невъзможно.
- 20,000 фута? Наистина ли?
- Не може да бъде. Има някаква повреда.
Център, Янки-Зулу-Хиксрей, елероните са ми повредени
и уредите не функционират добре,
издигам се и губя ориентир в облаците, моля дайте съвет.
Център, Янки-Зулу-Хиксрей!
- Какво става, по дяволите?
- Не мога да се свържа.
- Как така, не можеш да се свържеш?
- Помощ, помощ, помощ! Янки-Зулу-Хиксрей,
около 15 мили, източно от контрола в Ратерсън.
Неизвестна височина, уредите отказаха, моля обадете се.
Помощ, помощ, помощ! Център, Янки-Зулу-Хиксрей!
- Сара?
Сара?
- Никой не отговаря.
Там няма нищо.
Само мъртав въздух. - Исусе Христе.
- Какво ще правим?
- Нямам представа.
- Нямаш представа?! Та ти си пилота!
Просто ни изкарай оттук! - Ами процедурите?
Каза, че ще намалиш мощността. - Видимостта е 0, рисковано е,
а без уредите, може да летим право към планината.
- Какво направи?
А? Позволи му да пилотира.
Вероятно той е прецакал нещо. - Той нищо не е направил!
- Да, добре, някой е направил!
- Да, да, да, знаеш ли, той е прав.
Вината е твоя, Сара. - Не е по моя вина!
- Откога имаш лиценз за пилот? - Достатъчно отдавна.
- Просто си се качила на това, кога, преди седмица?
Исусе, Христе, не мога да повярвам, че така изглупях...
- Сал! Защо не се успокоиш? Така, изобщо не помагаш.
- Може да съм пропуснала нещо, преди излитането. Не знам.
- Пропуснала си нещо?! - Трябва да се свържем с кулата.
Ако ни гледат на радара, могат да ни приземят.
Телефоните, някой има ли сигнал?
Не. Чакай, чакай...
мамка му, нищо.
- И аз нямам.
- Мисли.
Нещо не е наред, губим скорост.
Трябва да мина ма маскимална мощност.
Брус?
Брус! Проклятие!
Под седалката има наръчник за пилотиране,
подай ми го. Моля те.
- Мислех, че знаеш как да летиш с това.
- Подай ми го, моля Подай го!
Отиди на раздел 5.
- Сега, какво?
- Намери колко е максималното тегло за излитане.
- А... 6,500.
- Добре, ако е повече, скоростта ще се смени.
Какво е основното тегло, когато е празен?
- 4891 фунта. - Сал, колко тежиш?
- Какво? - Колко тежиш?
- 170, защо?
- Мел? - 110.
- 155. - Брус?
Брус, моля те! - 150.
- Добре, аз съм 110, плюс 100 забагажа.
1,000 за горивото...
- 1,800.
- 1,800?
Много сме тежки. Трябва да махнем ненужното.
- Шегуваш ли се? - Имам ли вид, че се шегувам?
- Няма да изхвърля нещата си от самолета.
- Аз ще го направя, заради теб.
- Сал! Не!
Не! - Седни!
- Искаш да отворя капака?
- Внимателно...моля.
- Знаеш, че ще съм внимателен.
Момчета, готови ли сте? - Да.
Знам, държа те, държа те.
- Държиш ли ме? - Добре, отварям.
- Внимавайте, там, отзад. - Готови?
Едно...две...три!
- Държа те. - Добре съм. Добре съм.
- Готови ли сте? - Така и не можах да я настроя.
- Освен това, не можеш и да свириш.
- Следващото?
- Взели го? - Следващото?
Чантата ти, ще взема още една.
- Какво, по...
- Какво има? Какво става?
- Сал, какво ти става?
- Аз...аз видях нещо.
- Какво? - Не знам!
- Момчета! - Трябваш ми, ясно?
- Концентрирай се! - Знам, знам!
- Аз...това е то. - Ето, следващото за хвърляне!
- Какво криеш от нас? - Виж, приятел, това остава.
- Е, и аз си пазех нещо.
- Това е, хайде!
- По-добре ли е?
- Може би, не знам.
В това няма смисъл.
Системите не могат да се развалят, просто така.
- Колко ни остава?
Сара.
Сара, колко ни остава?
- Имаме гориво за по-малко от час.
- Какво казваш?
- Когато излетяхме, резервоарите бяха до половината пълни.
- Ще теглим клечки,
победителят, взима парашута.
- О, стига.
- Това е добра идея. - Какво?
- Той е прав.
- Не мога да повярвам, че изобщо си го помисляш.
- Момчета, това е опасно. - Това е опасно?
- Това, шега ли е?
- Дори не знаем, кой го е опаковал и дали е правилно.
Никой от нас, не е скачал, преди! - Е, колко може да е трудно?
- Може да сме на 10,000 фута, или на 1,000.
Ако скочиш, когато сме ниско, забиваш се в земята,
преди изобщо да може да се отвори парашута.
Луд ли си? - Да сме ниско?
Ние се издигахме през цялото време. - Нали?
Първото, на което ни учат е,
че тотално се дезориентираш, когато не виждаш земята.
Няма начин да го използваме.
Просто, няма начин.
- Знаеш ли какво? Майната му. Мел, вземи го.
- Какво правиш? - Сложи си го.
- Какво правиш, човече? - Спасявам и живота, човече.
Вземи го.
- Отдръпни се, Кори.
- Не. - Няма да позволя да умреш.
- Виж, приятел, казах, назад. Ще теглим клечки, както предложих.
- Тя ти е гадже, приятел. Какво, ще я оставиш да умре ли?
- Да, тя ми е гадже.
Аз ще решавам. - Какво ще решаваш?
- Боже, ти си голям задник, знаеш ли?
- А, да, аз съм задника, така ли?
- Стига! Престанете!
- Какво става там?
- Спрете!
И двамата! Спрете!
- Това ли е най-доброто, което можеш,а?
На това ли ви учат в училището?
- Мамка му, човече, разкарай се.
- Не се чудя, защо губиш всяка среща при борбите.
- Майната ти! Не съм губил всяка среща.
- Проклятие.
- Не мога да повярвам. Дай ми го!
- Спри! - Не!
- Дай го. - Остави го!
- Остави я на мира! - Престанете!
Всички, престанете!
Искате ли да се измъкнеме от това живи?
Искате ли?
Искате ли да се измъкнеме от това живи?
Добре, аз съм пилота и става, каквото аз кажа.
Приемаш ли това?
Приемаш, или не?
Приемаш ли го?
Добре.
Всички си стойте на местата и млъквайте.
- Ще умрем като тях.
Ще умрем като тях.
- Какво искаш да кажеш?
- Ще умрем като тях. Трябва да се приземим.
- Брус, вече сме достатъчно уплашени. Успокой се.
- Не, трябва да се приземим.
Трябва да се приземим.
- Успокой се. - Не, трябва да сляза.
Трябва да се приземим! Трябва да се приземим!
Свали ме долу!
- Не!
- Няма да умра, като тях!
Няма да умра, като тях!
- Успокой се, чуваш ли. Успокой се.
Ето така, ето така. Спокойно.
- Сал, какво правиш?
- Ето така. Готово.
- Кой управлява самолета? - На автопилот е.
- Той, диша ли?
- Нищо му няма, просто го приспах.
- Какво беше това, което каза, за хора, които са умряли?
- Родителите му. При катастрофа. - Сигурна ли си?
- Ако толкова го е страх да лети, защо дойде?
- Защото го поканих.
- Знаеш ли какво? Правилно, забравих.
Той е откачен и влюбен.
- Ние не сме влюбени.
- Наистина? А той, знае ли?
Какво ще правиш сега?
Последен уикенд на жалък секс и го захвърляш на боклука?
Какво ще правиш сега?
Много нелюбезно. Много нелюбезно, сладурче.
- Не знаеш нищо за мен, или за нещата, които искам.
- Да, както и да е.
По-добре да го вържем.
- Да го вържем?
Не е ли малко прекалено?
- Да не искаш да се прави отново на камикадзе?
- Имаш ли ножче, приятел?
- Добре.
- Сара.
Става наистина много студено.
- Съжалявам, кабината не е херметизирана.
- Няма ли отопление? - Има, но не може да го пуснем.
- Защо? - Защото използва гориво от
резервоарите, а ние е нужна всяка какпка, за двигателите.
Истинският проблем е, кислорода.
- Какво искаш да кажеш?
- Над 13,000 фута, започваме да усещаме недостатъчност.
- Каква недостатъчност? - Кислородна недостатъчност.
Затруднено дишане, главоболие, гадене.
- Спомням си, че каза, че това може да се вдигне на 24,000 фута.
- Може, но повечето пилоти не го вдигат над 10.
Затова и няма кислородни маски.
Проклятие! Ако елероните работеха, можех да направя контролирано
спускане и да се ориентираме.
- Има ли начин да оправим нещата, с контролния панел, или...
- Оттук няма начин да го направим.
Някой трябва да излезе, и ръчно да оправи нещата.
- Какво имаш предвид, "излезе"? На опашката ли?
- Не., не, не. Зарежи, няма начин.
Това е абсурдно.
- Така се справяш с всичко, нали? Просто се предаваш.
- Искаш ли да отидеш там?
Заповядай.
- О, не...
- Сега, пък какво.
- Устройствата против заледяване, не работят.
- Какво?
- Те предпазват крилата от заледяване.
- Не провери ли всичко, преди да се качим?
- Нямах представа, че ще летим толкова високо.
- Какво значи, че се заледяват?
- Значи, че не генерираме достатъчно височина.
Ако леда блокира елероните, наистина сме прекарани.
- Прекрасно.
- Мел, какво става.? Добре ли си?
- Имам...главоболие.
Какво правиш?
- Нали я чу? Нямаме повече варианти.
- Кори, няма да излезеш там. - Ще стоим да гледаме как умираме?
- Не, Кори, няма да излезеш там.
Няма за какво да се хванеш. Направо ще бъдеш издухан.
- Затова са въжетата.
- Послушай я, чу ли? Тя знае, какво говори.
- Поне вземи това с теб. - Парашут?
Катеря се свободно от 12 годишен,разбра ли?
Това само ще ме забави.
- Моят герой. - Искаш ли,ти да го направиш?
Свободен си.
- Ето, заповядай.
- Това може и да не проработи.
- Какво? Виж, искаш ли, или не искаш?
Сара, ти си експертът тук. Ще стане ли,
или няма да стане?
- Ако има достатъчно налягане на опашката, ще се освободи.
Значи, да. - Добре.
- Добре, ще можеш ли да ни спуснеш долу?
- Ще се опитам. - Помогни ми!
- Трябва да има и друг начин.
- Не, няма. - Няма друг начин, нали я чу.
Виждаш ли това въже, там? Вземи и го завържи за нещо.
Бъди сигурен, че е вързано здраво. - Да, да, добре.
Лесна работа.
Кой ти каза, че можеш да връзваш възли?
- Това е възел. - Какво?
Като това.
Сигурен ли си, че си готов? - Какво значи това?
- Значи, че ти пи доста.
- Господи, престани. - Не и сега!
- Искам да знам, дали мога да ти вярвам.
Дай ми това. - Това достатъчно ли ти е?
Сега, доволен ли си? - Добре, добре.
- Хайде, мамка му, да го направим... - Да го направим.
- Добре, намалявам мощността.
- Добре.
- Кори, ела тук. - Какво?
Да, какво?
- Върни се. - Добре.
- Не, обещай, че ще се върнеш.
- Правил съм това хиляди пъти. Е, на и на тази височина.
Всичко наред ли е?
Да, добре е?
Добре е.
Дръж ме на фокус, разбра ли?
Нали? Добре.
Добре, да го направим!
Хайде.
Рок'н'рол.
- Какво става? - Теглото не е разпределено.
Не сме балансирани.
- Кори! - Господи, Сара! Хайде!
- Сара! - Моля те. Добре.
О, така е по-добре.
Как се справя той?
- Добре е, наред е!
Той е добре, нали, приятел?
- Много е далече!
Мисля, че трябва да скоча.
- Какво?
Да не си полудял?
Не!
Господи...
Ето го, ето го! - Давай, Кори!
- Добре, наред сме. Добре сме.
Той е на опашката! Той е на опашката.
Хайде...
- Давай, Кори, давай.
- Върнах си контрола! - Той успя.
Успя, брато! Ха, ха!
Остави това и ела да ми помогнеш!
Хайде! - Добре!
- Какво става там, отзад?
- Няма да успее. Той замръзва!
Подай си ръката!
Хайде, Кори!
За Бога, Сара, дръж го стабилно!
- Опитвам се!
- Хайде, Кори, тук съм, бройм до три
и ми хващаш ръката, разбра ли?
Добре, готови? Едно...
две...
...три!
Не!
Господи! Мамка му!
Развива се!
О, мамка му!
О, Господи!
- Хвана ли го?
Сал, какво стана?
- О, по дяволите!
- Някой да ми каже.
Сал.
- Няма го.
- Какво?
- Отиде си.
- Не, не.
- Скапаното въже се скъса. Той си отиде.
Не...о, не.
- Видях нещо.
Не, не, не.
- Мислих, че преди ми се е привидяло.Сега съм сигурен.
- Не, не.
- Можеш ли да млъкнеш и да ме чуеш?
Млъкни и слушай. Видях го.
Беше огромно. Ужасно огромно.
Беше черно.
Ти не го виждаш.
Не го чуваш.
Изобщо, слушаш ли ме? То го грабна, аз видях!
- Какво значение има?
Кори е мъртъв.
- Да, по-добре той, отколкото ние.
Сега, просто ни свали. Веднага.
- Не.
- Веднага приземи самолета.
Приземи го, Сара! - Добре, добре.
- Веднага...
Веднага.
- Някой вижда ли нещо?
- Още проклети облаци.
- Какво стана?
Къде сме?
Защо, по дяволите, съм вързан?
- За твое добро е.
- Вече не се издигаме.
- Правилно.
Сега, всичко ще е наред.
- Нали?
- Къде е Кори?
Сара?
- Ти го уби.
Той ти се довери,
а ти...го уби.
- За какво говориш, Мел?
- Това не е скъсано. Това е, отрязано.
- Чуваш ли се, какво говориш?
Звучиш като луда!
- Той ни спаси живота!
- Ти, къде беше, когато имах нужда от помощ? Къде беше?
- Там бях. - Аха, значи съм ослепял.
- Ударих си главата.
- Сигурно е така.
Знаеш ли какво? Вече няма значение.
Гаджето ти си отиде.
- Какво?
- Чу ме добре.
- Мел, това беше инцидент.
Нали? Знаеш, че беше.
- Ти си полудял.
- Аз ли съм луд? Ти, токущо ме обвини в убийство!
- Хора! Спрете!
- Някой ще ми каже ли, какво стана с Кори.
- Той излезе на опашката за да оправи елерона.
Сал, мисли, че нещо го е сграбчило.
- Виж, знам какво видях.
Разбра ли? Знам какво видях!
Беше истинско.
- Какво беше? Какво е било истинско?
- Не знаем. - Глупости.
Глупости! Глупости!
Там, навън, има чудовище!
- Я, млъкни, чу ли? Затвори си устата.
- Докога ще ме държите завързан?
- Докато се убедя, че мога да ти вярвам.
- Разбира се, че можеш.
- Сигурен ли си?
- Преди, направо се побърка и ме излъга.
- За какво съм те излъгал?
- Родителите ти, не са загинали в автомобилна катастрофа, нали?
Нали?
- Не.
- Мел, можеш ли да дойдеш тук?
Отваряй си очите.
- За какво?
- За всичко.
Помниш ли като казах, че ще говорим за това, по-късно?
Погледни ме!
Ще говорим сега.
- Познавах майка ти.
- Какво?
- Познавах майка ти.
- За какво говориш?
- Аз бях там, като се случи.
- Кога и какво се е случило?
- Аз бях един от пътниците.
Когато ме извадиха от езерото, половината ми кости бяха счупени.
Прекарах 6 месеца в болницата, опитвайки се да проходя отново.
- Искаш да кажеш, че си сина на Тейлър?
- Не каза ли, че фамилията ти е Паркър?
- Паркър, са осиновителите ми.
- Значи си знаел, коя съм,когато се срещнахме за първи път?
- Не исках това да се отрази на нещата, помежду ни.
Знаех, че ще откачиш. Господи, човече.
Да откачи?
Господи, вие сте проклети, магнити за смърт!
Боже, ние сме прецакани!
Толкова сме прецакани!
- Какво мислеше, че ще стане, когато отида в МакГил?
Мислеше, че ще летя обратно всеки уикенд, за да те видя?
Съдбите ни, са в противоположни посоки.
По-различен си, отколкото си мислех.
Ти си лъжец.
Разказваш това, сякаш познаваш майка ми.
Това е нелепо, глупости, фантазии.
Трябва да го знаеш това.
Трябва да го знаеш, кажи ми, че го знаеш.
- Фантазии?
Фантазии?
Майка ти, уби, родителите ми!
Животът ми се обърка!
Майка ти, ми разруши живота!
- Ти, нищо не знаеш.
- Аз го разбрах.
- Какво разбра, Брус?
- Ние трябваше да сме заедно, Сара. - Трябваше да сме заедно?
Полудя ли? - Аз те обичам.
Какво каза?
- Аз те обичам.
- Не го казвай.
Не го казвай.
Помощ, помощ, помощ, Янки-Зулу-Хиксрей.
Място и височина неизвестни, някой чува ли ме?
- Може ли да ме отвържете?
- Сигурно, ей сега.
- Помощ, помощ, помощ, Янки-Зулу-Хиксрей.
- Какво е това?
- Не знам.
- Чакай да го чуем.
Това, е онова нещо.
Това, е онова нещо, върна се.
То се върна.
- Не, това е дисторция. Сигурно е това.
- О, стига, не е дисторция.
- Добре, каквото и да е, има разумно обяснение.
- Добре, защото бихме искали да го чуем,Сара!
- Какво искате да ви кажа?
Добре, височината, може да причини такива неща.
- Да, ама не такива.
Ако погледнеш висотомера, ние трябва да сме в друга галактика.
Това как ще го обясниш? - Магнитни интерференции.
- Сара, чуваш го, това не е нормално.
- Да, чух нещо.
Може да е пресичане на интерференции със слънчеви петна.
- Господи, слънчеви петна? Ти се шегуваш?
- Ти не си радиоексперт, Сал!
Никой от нас, не е.
- Добре, добре, нека сме реални.
Нека допуснем, че там има нещо.
- Какво нещо?
- Стига, Сара.
Спускаме се от 20 минути, нали?
Кажи ми, че не си мислиш за същото нещо!
- Хайде, изплюй го.
- Къде, по дяволите, е земята?
- Сара.
Сара, баща ти работи със секретни проекти, нали?
- Да, Мел, какво... - Нещо за въздушните сили?
- Да... - Да, добро начало.
Да, помниш ли механика, когото видяхме?
Е, може би, може би, той е повредил самолета
за да убие дъщерята на полковника. Как ти звучи?
- Не, нямах това предвид.
Добре,а ако не трябва да слизаме?
Ами, ако никога не сме се издигали?
- Мел.
- Просто ме чуй. Може да сме част от някакъв експеримент,
нещо като, как ще реагират хората, ако това се случи.
- Мел, това е невъзможно.
- Защо?
- Защото, той дори не знае, че сме тук.
- Какво?
- Той мисли, че шофираме за концерта.
Дори не знае, че съм взела разрешителното си за пилот.
- Будалкаш ли ме, Сара? - Той е параноик!
Сигурен е, че ще свърша както мама!
- О, Господи! Какво ли го кара да мисли така!
- Това няма нищо общо.
Важното е, че не е някаква правителствена конспирация.
- Защо не? - Това не се случва, в реалността.
- Нямаше никаква информация за самолета, който ни удари.
- Какъв самолет?
- Този, който уби майка и и родителите ми.
Нямаше записи, просто се появи от нищото.
- Призрачни самолети? Наистина ли?
- Ние, просто сме вкарани,
в някакъв опит, симулация или кой знае какво...
може да са наркотици, нали се сещате,
като ЛСД, през '60-те.
- Някакъв смъртоносен капан.
- Това е по-смислено от другото!
- Добре, ще разберем какво е.
- Как? - Не знам...скок!
Искам да кажа, като сънуваш, че падаш, ти не знаеш, че сънуваш,
може да сме в същото положение, а?
Може да е същото.
- Знаеш ли? Мисля, че искаш да кажеш нещо,
защо не изплюеш камъчето.
- Е, може да са пиянски приказки, не знам.
Не знам!
Но точно сега, точно сега,
то ми казва, млъквай и ме изпий.
И знаете ли какво?
Точно това ще направя.
Наздраве.
- Събуди се, Сара...
Сара...
Събуди се, Сара.
Сара, събуди се!
Сара!
- Сара!
Сара, събуди се!
Сара!
Сара, събуди се!
Нещо ни удари, трябва да овладееш самолета.
Сара!
Хайде, побързай!
- Господи...
- Хайде!
- Сара!
Не мога да понеса това.
Повече не мога така.
- Не, не, Мел, остани с мен, остани с мен.
Мел.
Всичко ще се оправи. Обещавам.
Разбра ли?
Всичко ще се оправи.
- Какво е това? - О, не...
- Какво? Какво ни държи!
- Какво е това? - Сара!
- Аз ли само полудявам?
Някой друг халюцинира ли, че нещо ни атакува?!
- Успокой се Сал. - Успокой се?!
Това нещо, ще ни разкъса на парчета!
- Каквото и да беше, си отиде, чу ли? Успокой се.
- Няма да говориш така, защото, ти ни вкара в това положение.
- Не става въпрос за мен!
Вината не е моя.
Брус, какво правиш?
Брус, спри, сериозно ти казвам.
- Сал...
Сал, не мога повече,
Мисля, че не мога повече... - Мел... Мел!
Мел! Мел, за Бога, Мел!
О, хайде, спри, недей така, стига.
Хайде... скъпа, скъпа.
Нещо става с Мел!
- Какво става с нея? - Не знам.
Не усещам пулса и.
Мисля, че тя е прекалила! - Прекалила, с какво?
- С гадните си хапчета, с какво друго мислиш, че е?
Мел...о, бейби, не, не,не...
- Трябва да я накараме диша! - Хайде, Мел!
- Моля, моля, помогнете и!
Моля ви! - Какво правиш, по дяволите?!
- Мръдни се, хайде!
- Да не си посмял да я нараниш!
- Моля.
- Исусе, Мел!
- Хайде, хайде, скъпа!
Хайде. Хайде.
Да не си посмял да я нараниш! Не я наранявай!
- Да, да, добре. Аз съм тук, тук съм.
Давай, тук съм.
- О, Господи, благодаря ти.
- Ето, ето става.
Ти си добре, ела тук.
Ти си добре, ела тук..
Хайде, скъпа.
Добре си.
Скъпа, не исках...
Никога на съм искал да кажа онези неща.
Не си го мислех,не си го мислех, кълна се.
Не съм си мислил за нещата, които ти казах.
- Сал...
- Какво, какво, скъпа, какво?
- За Кори...
- Не, не трябва да говорим за това, сега.
Ние, не трябва да говорим за това, сега, скъпа.
- Да, трябва. - Не, не трябва, не трябва.
- Съжалявам.
- Няма нищо, няма нищо, скъпа.
- Толкова съжалявам.
Не исках да те нараня...
- Мел!
- Какво, за Бога, беше това?
- То я хвана, хвана я, ще хване и нас, също...
Ще ни хване и нас!
- Няма начин...не може да бъде...
Няма начин. - Какво правиш?
Какво правиш, скапаняк?!
Какво, мамка му, правиш, скапаняко?!
- Сал. Сал... - Мамка му, ще те убия!
- Не, не, моля те, не! - Мамка му, ще те убия!
- Не! Сал! - Мамка му, ще те убия!
- Не!
Сал! Остави го!
Сал! - Мамка му, ще те убия!
- Спри, Сал!
Шибаняк!
- Сара, помогни ми!
Не му давай да ме вземе! - Ела тук.
Не ме пускай!
Моля те, не ме изпускай! - Държа те.
- Неееее!
- Те са мъртви.
Всички, са мъртви.
Господи, какво направих?
Какво направих?
- Вината не е твоя.
- Да, моя е.
Аз, съм пилота.
Аз съм отговорна.
Той го знаеше.
Баща ми, го знаеше.
Знаеше го, от деня, в който я погребахме.
Не ми позволиха да я видя.
Всичко, което помня, са цвятята върху ковчега.
Лалета.
Лалетата и бяха любимите цветя.
Господи, липсва ми.
Липсва ми, толкова много.
Никога не съм вярвала, че наистина е мъртва.
Мислех, мислех, че, може би, се е изгубила някъде, горе,
и ако се науча да пилотирам, бих могла,
бих могла да я намеря и да я върна в къщи.
Исках да се върне в къщи.
- Това се е случвало преди, случва се и сега.
- Не.
Брус, не.
Не става въпрос за родителите ти, или за майка ми,
или за конспирация, чу ли? Не става въпрос за това.
- Права си, Сара. Сега, вече знам.
- Тогава, какво е?
- Това съм аз.
- За какво говориш?
- Преди 10 години, в самолета, аз видях...
Видях нещо...аз...
Имаше буря...
Турбуленция...
Корицата на списанието.
Аз бях уплашен.
Представях си, че се случва с нас.
И се случи.
- Не, това е лудост. Това е просто, съвпадение.
- Тогава, какво ще кажеш, за това?
- Какво?
Комикса?
- Просто, погледни.
- Какво?
- МОже би, трябва да се върнем. - Опитвам се.
- 20,000 фута? - Къде, по дяволите, е земята?
- Ти ги уби. - Това не е скъсано, срязано е.
- Какво искаш да ми кажеш?
Че това...това е някакво проклятие?
- Не ме ли слушаш?
Аз карам тези неща да оживеят, като мисля за тях.
Никога не трябваше да се качвам на този самолет.
- Защо, защото те е страх да летиш? - Не го ли разбираш?
Това се случва, когато съм наистина уплашен.
- Казваш, че някак, измисленият свят, оживява?
- Сара, огледай се, това не е фантазия,
това е кошмар.
- Няма да допусна да умрем!
- Никога няма да се измъкнем!
- Ще видим! Дръж се!
- О, мамка му.
Мамка му...мамка му!
Още един такъв удар и сме мъртви.
- Казах ти, казах ти, казах ти...
- Наистина ли, ти си причината?
Наистина ли, е заради теб?
Докажи го. Накарай го да си тръгне!
- Не знам как.
- Накарай го да се махне! - На знам как!
- Брус...
Мъжът е такъв, какъвто иска да е.
Сартр, нали?
Не бъди страхливец и се изправи срещу страховете си.
Изправи се срещу страховете си!
Брус!
Исусе...
Ти си бил.
Помощ, помощ, помощ, Янки-Зулу-Хиксрей,
чува ли ме някой?
Помощ, помощ, помощ, Янки-Зулу-Хиксрей.
- ... Тук е център Лейквю,
получаваме сигнала. Какво е положението?
- Аз се спускам към земята.
Ще успеем.
- Не го мислеше, нали?
- Кое?
- Онази целувка.
- Не съм безразлична към теб, Брус.
Знаеш ли какво.
Брус.
Брус! - Не мога да помогна.
- Разбира се, че можеш!
О, не!
Брус! Не!
Измъкни ни оттук! - Не е толкова просто!
- Защо не? Мисли, че сме някъде другаде!
- Не разбираш,не съм направил нищо добро в живота си.
Ами, ако не успея?
Сара!
Нееее!
- Брус!
- Сара!
- Брус!
- Сара! - Родителите ти, Брус!
Мисли за родителите си!
- Родителите ми?
- Те няма да искат да умреш така, ще искат да оцелееш.
Не разбираш ли?
Можеш отново да си с тях, да просто си го представи!
- Сара! - Представи си го!
- Неее!
- Какво стана?
- Стана. Заведох ни на друго място.
- О, не!
- Откъде се взе това?
- Това беше...?
- Така си мисля.
- Ние видяхме...? - Да.
- Ако ще правиш нещо...
сега му е времето.
- Вече е направено.
- Мамо! Мамо!
- Аз съм добре, мила!
Всички получиха, каквото им е липсвало, нали?
- Мислиш ли, че са успяли?
- Надявам се.
- Здрасти, аз съм Сара.
- Брус.
Превод: mia_one