АЛЖИР, 1516.
В ОНЕЗИ ВРЕМЕНА ТОЙ Е МОНАРХИЧЕСКА РЕПУБЛИКА
И ВЕЧЕ ШЕСТ ГОДИНИ Е ПОД ГНЕТА НА ИСПАНЦИТЕ,
НО ПРИСТИГАНЕТО НА КОРСАР АРУДЖ БАРБАРОСА
ЩЕ ПРОМЕНИ И СЪДБАТА НА ГРАДА,
И СЪДБАТА НА НЕГОВАТА ВАЛИДЕ СУЛТАН ЗАФИРА.
Виж ги само... испанците не ни оставят да живеем, а те празнуват.
Кой от вас...
може така смело да захапе снега като мен?
Никой. - Вярно е... само аз.
Когато наближихме Алжир,
мислехме...
че сме спасени.
Но напразно.
Посрещнаха ни хора с ненавист в очите.
Нямахме друг избор.
Продължихме нататък
и когато се приближихме, гласовете на тези зверове
станаха по-тихи, докато накрая заглъхнаха.
О, какъв ужас. - Приближихме, а те се смаляваха,
смаляваха докато станаха с размери на бълхи.
И влязохме в Касба.
Влязохме в Касба.
Никой от нашествениците не може да го разбере.
Те са водени само от жаждата за печалба,
но децата на Сиди Абдерахман и Бологин...
ще пресушат морето... ще изравнят планините...
само за да спасят...
родната земя.
Да живее Алжир!
Арудж!
О, Аллах…
Арудж, Арудж!
Вдигнете го. Полека. Трябва да го отнесем.
По-бързо. - Не го изпускайте.
Но аз не искам. - Готова ли си?
Ела тук, застани до мен. - Може ли без мен?
Не може. Стани оттам.
Какво правиш? Вдигни си главата.
ПОСЛЕДНАТА ВАЛИДЕ СУЛТАН
Стой мирно.
Яхия. Яхия, спри.
Зафира. Зафира, пусни го да си върви.
Няма нужда.
АКТ I
"ЗА АЛЖИР!"
Ето.
Вземи това.
Ще донеса още, ако искаш. - Да.
Донеси от всички цветове. - Както желаеш.
Яхия. - Трябва да вървя, Юнес ме вика.
Защо те викат. - Ще ти кажа на ухото.
Яхия. Я стой тук.
Да вървим. Майка ти те търси от сутринта.
Време е. В палата Дженин трябва...
Яхия, върни се. На теб говоря.
Никога. - Яхия.
Яхия. Къде си, сине?
Слънчице, ти ли чуруликаш така?
Спри да се задяваш с мен.
Излез.
Яхия.
Не бива да стоиш постоянно с жените. Вече си мъж.
Всички деца мечтаят да живеят в палата Дженин.
Там ще бъдеш с баща си, с брат си и със сестрите си.
Господарке, дойдоха за него.
Яхия.
Излез. - Не искам.
Яхия, баща ти идва. Не ме излагай.
Не искам, не искам... - Стига.
Яхия. - Не, мамо, няма да отида.
Ела тук. - Пусни ме.
Стига капризи. - Пусни ме, не искам.
Какво държиш там? - Здравей, Яхия.
Хванал си щиглец ли?
Не се бой. Палатът е пълен с тях.
Всички ще са твои.
Ще дойдеш ли с мен? - Да.
А с радост ли го правиш?
Това е за теб.
Харесва ли ти? - Много.
Този кинжал е от нашите предци. Сега твой.
На мен ми го подари баща ми,
а на него баща му - Сиди Абдерахман Таалиби.
Аллах да го благослови. - Амин.
Добре дошъл в двореца на халифите.
Целуни майка си.
Яхия.
Върви.
За него ще се грижат добре. Не се притеснявай.
И често ще те навестява. - Свикнала съм да бъда сама.
Там са брат му и сестрите му.
А също и тяхната майка,
а не неговата родна майка.
Той е и мой син.
Няма да позволя на никого да го обиди.
Не се притеснявай.
Иди да си измиеш ръцете.
Обядът е готов.
Аз трябва да тръгвам. Имаш ли нужда от нещо?
Време ли е вече? - Утре отплаваме за Испания
с халифа на Тенес за преговори с крал Фердинанд.
За цял месец.
Разбрах. Тогава тръгвай.
Аллах да те благослови. - Но ще се върна.
Дали няма да те има месец...
или цял век за мен няма разлика.
За теб няма, но за страната разликата е огромна.
По-добре бе да си замълчиш. - Какво?
Повтори.
Чувам, че добре си се устроила тук.
Всеки ден пирувате в палата.
Не се ли срамуваш? Другите жени плачат,
а ти се забавляваш. - Другите жени плачат,
защото мъже им са напуснали леглата си
след испанската окупация.
Това не заслужава отговор.
Този път ще получа отговор, Салим.
Прехапи си езика, Зафира.
Чакам. - Млъкни!
Знам от какво се страхуваш.
Боиш се, че щом Яхия тръгне с мен аз ще те забравя.
Разбира се, че не.
Ти не разбираш, Салим. - Кажи тогава какво искаш?
Искам да се върнеш при мен.
Аз също съм твоя жена.
Ако не спиш с жена си три месеца,
то в очите на Аллах тя вече не е твоя жена,
а при нас, Селим, мина повече от година.
Ще се върна при баща си.
Ти още си моя жена...
и ще стоиш тук.
Мразя те.
Виждате ли? Виждате ли?
Върнахте се към моите думи.
Андалуските араби са прави. Трябва да извикаме Арудж.
Какво друго ни остава? - Знаете ли какво означава това?
Да, това се нарича съюз.
Арудж помага на мюсюлманите да се бият с испанците.
Трябва да влезем в съюз с него. - Съюз?
Е, никой не се интересува какво мислят андалуските араби.
Това не е тяхната държава.
Не забравяйте, че само благодарение на тях
Алжир става все по-богат.
Ти за себе си ли говориш? Кой друг забогатява?
Остави ме на спокойствие.
Как може да дадеш страната си на чужденци?
Шерфауи, мисли понякога какво говориш.
Който дава страната си на чужденец се нарича предател.
Какво? Аз ли?
Искам извинение или напускам съвета. И няма да си тръгна сам.
Най-накрая. - Ах, ти!
Добре, стига толкова. - Копеле!
Достатъчно. - Ще си платиш за това.
Достатъчно. - Бийте го.
Тихо. - Успокойте се.
Тишина! - Успокой се.
На срещите не трябва да има скандали.
Нито в мое присъствие...
нито без мен.
И никой няма да си тръгне оттук. Ние с вас имаме дълг.
Не можем ли да се договорим дори в името на страната?
Не можем. Не можем, Салим.
Ние сме под блокада. Как да се въоръжим?
Ще натрупаме сила, колкото е необходимо.
Салим, ти си справедлив. Никой няма да го оспори.
За десет години твое управление
нямаше нито войни, нито набези.
Ти си миролюбив човек, но днес позволи на съвета да гласува
и да реши дали да се обърне към Арудж.
Вслушай се в хората си.
Арудж освободи Джиджел. - Но се провали в Беджая.
Там загуби ръката си. А ако и тук го чака провал?
Дишай.
Всичко ще бъде наред.
Нямаме друг избор.
Те или ще преговарят за условията на съюз с Арудж,
или ще трябва да вземеш решение ти сам...
и да не чакаш решението на съвета.
Имаш достатъчно съратници.
Шигга, къде сбърках?
Ти направи каквото можа,
а всичко останало е в ръцете на Аллах.
ЕДНА ГОДИНА ПО-КЪСНО
Те имат повече хора и оръжия от нас...
и искат да обсадят града.
Трябва да ударим, преди да са ни обкръжили.
Ще минем през Баб Ел Уед. Там е пълно с тръстика.
Кинжал. Първо ще нападнем тук...
После този плаж, после този.
Ще изчистим западния бряг.
А ние ще отговаряме за Изтока.
Конниците ще отидат от Тафура до крайбрежието.
Ние ще ударим по корените, а вие в сърцето.
Преди да стигнат до стените на града. - Точно.
След това ще се срещнем на брега... и заедно ще ги довършим.
Алжирците и ние, племената от Метиджа ще обединим силите си
с корсарите и ще покажем
на враговете си, че сме... обединени.
Ще атакуваме едновременно. На разсъмване след молитва.
По моя команда тръгваме и нито крачка назад.
Няма се разделяме и няма да отстъпваме.
Тази земя е наша.
Аллах е с нас. - Аллах е с нас.
Амин.
- Амин.
Страхотно. Много добре.
Аллаху Акбар! - Аллаху Акбар!
Давай. - Не ти ли омръзна да мамиш?
Направих го, за да те развеселя, златист щиглецо.
Как ме нарече, повтори. - Ей!
Стой.
Ей, стига. - Щиглец ли съм?
Успокой се. - Щиглец, а?
Спрете да се биете. Фарес, дай пример на брат си.
Той започна пръв. - Да вървим.
Стига, вие сте братя. - Синко...
Искам да се сражавам. - С кого, Яхия?
На войната. - Яхия.
Ние трябва да се молим за победа на мъжете.
Какъв е проблемът? - Но аз искам да се бия.
Какво става с теб, Яхия? Трябва да се молим.
Не, не искам да се моля.
Искам да се бия. Заедно с татко.
Успокой се.
Добре ли си? Трябва да се скрием.
Искаш да се биеш с испанците? - Да, искам.
Защо, какво са ти направили? - Те са нашественици.
Взеха ни всичко. - Но няма да можеш да ги победиш.
Мога. - Не си достатъчно силен.
Затова пък в мен кипи ярост.
Наистина ли? - Да.
Кипи ярост? - Да.
Искаш ли да се бием? - Да.
Успокой се, Зафира. - Бой значи?
Остави го на мира, Зафира.
Готов ли си да победиш испанците? - Да.
Кой е най-смелият? - Яхия.
Зафира, какво правиш? Яхия.
Престани.
Да живее Алжир!
Ще вземаме ли пленници? - Не, убийте всички.
Да! Ура!
Да живее Алжир!
Победа!
АКТ II
"МОЯТА ЛЮБОВ Е ДЪЛБОКА КАТО МОРЕТО"
Якут го бродира сама.
Благодаря, Якут. Много е красив.
За мен е чест. - Обърни се.
Алжир е свободен. Ти си халифът-освободител.
Нека той да дойде при теб. - Знам.
Не тръгвай към него. - Разбрах.
Повтаряш едно и също.
Сам знаеш колко е важно това.
Стига, Шигга. Остави ме да дишам.
Ти също дишай.
Вече си станал мъж. Баща ти е тук.
Бурнусът ти е много красив.
Истински Таалиби.
Сега върви.
Честито. Ти ни освободи, Салим.
Чух, че си бил ранен.
Вземи. - Какво има там?
Дай да го помириша.
Сама ли го направи? - Сама.
Защо трепериш? Аз съм тук, с теб.
Синът ни е до нас. Ние победихме.
При нас всичко ще е както преди.
Дори още по-добре. - Иншаллах.
Когато завърша всички церемонии ще прекарам цял месец с теб.
Обещаваш ли?
Обещавам.
Ще те чакам.
Нашият султан. Салим ат-Туми.
Слава!
Брат... - Стой на място, Салим.
Не пристъпвай към него.
Слава на Салим! - Слава на Арудж!
Слава на Арудж! - Слава на Салим!
Салим!
Арудж!
Освободители. Алжир е свободен.
Да живее султан Салим!
Слава на Арудж! - Слава на Салим!
Султан Салим!
Какво правиш, Шигга? Празник е, а не погребение.
Сигурна ли си?
Впрочем за теб дори при окупацията бе вечен празник.
Ние бяхме под обсада, а не в гроба.
Още дълго ли...
ще се мотаем из тази градина?
Писна ми от мирис на жасмин...
и портокалов цвят.
Да отидем в пивницата.
Тук вече ми се зави свят.
На какво се смееш? Зави ми се свят.
Да.
О... вижте. Исхак гали кобилата.
Предполагам, че е зажаднял за жена.
Това е жребец, идиот. - Хайде, Арудж...
Кажи му да се успокои и да вървим в пивницата.
Ти наистина си непоносим. Нищо не разбираш от красота.
Точно така.
Тя ми угаси лулата.
Зафира, някой ден ще си счупиш врата.
Дай ми лимонадата. - Къде е?
Ей там. Благодаря.
Муни, ела при нас. - Не, аз плувам само през лятото.
Шах и мат.
Кога ще си лягаме?
Кога ще дойде нощта? - Ей, Зафира!
Трябва да поговорим.
Този палат е великолепен...
и ще бъде мой.
А неговият жребец...
ще го яхна.
Жена му също ще яхна.
Арудж казал, че ще обязди жената на султана.
Вярно ли е? - Да, има такива слухове.
За какво говорят? - За мъж.
Така ли мислиш? - Хайде, ставай, да отидем при тях.
Жената на коня или жената на султана?
И двете.
Сигурно говори за Шигга? - Иска му се.
Какъв наглец. Салим знае ли?
Само той не знае. - Салим утре ще дойде при теб.
Кажи му. - Нищо не му казвайте на Салим.
Той сам си е виновен. Съвсем забрави за теб.
А твоят мъж кога за последен път ти показа меча си?
Знам, че дълбоко в себе си обичаш пирати като Арудж...
Да. - А корсарите обичат...
млади и красиви момичета.
Ей, Арудж. Кой живее славно и управлява света?
Кой не се бои ни от крал, ни от владетел, ни от султан?
Разбира се, корсарите!
Чии крясъци звучат като гръм?
Чий гняв ще пресуши морето?
Разбира се, корсарите!
Наши са моретата и небето. Вятърът издува платната.
Скрийте се и бягайте. Ние идваме!
Нямате ли нещо по-добро за правене? Отивайте да учите.
Брат...
Измислих...
как да прехвърлим оръдията на сушата.
С помощта на кораби.
Да... чудесно.
И кога отплавате? - Скоро... с отлива.
Междувременно помоли хората си да се обличат прилично.
И да спрат да устройват побоища в Казба.
Ще го направиш ли преди да отплаваш, братко?
Прости им, те са прости корсари.
Не се ядосвай, Салим. - Помолих те да ги контролираш.
Ако не можеш тогава ние...
ще ти помогнем.
Ето на какво се казва да станеш гост в собствения си дом.
Ако това се повтори още веднъж... ще удуша един от корсарите.
Той закъснява. - Толкова по-добре.
Тъкмо ще имаме повече време да те подготвим.
Успокой се.
Във водата има роза и лавър.
За сваляне на напрежението.
Какво си сварила, вещице?
Аз ли съм вещица?
Един ден ще ти направя магия,
така че да имаш очи само за мен.
Но аз вече те обичам повече от всичките си жени.
И ето сега съм тук.
Аз съм твой. - Наистина ли?
Какво не е наред?
Нищо. - Кажи ми, Салим, питам те.
Никой не ме слуша, Зафира.
Не, как може да не те слушат?
Ти си султанът. Всички ти се подчиняват.
Нали и ти самия ги слушаш... с тези красиви уши.
Какви прекрасни уши имаш.
Те слушат всички.
Освен мен.
Пусни ме. - Обичаш ли ме?
Зафира. - Обичаш ли ме?
Да, обичам те.
Колко?
Безкрайно като небето.
А ти мен?
Да, обичам те.
Как?
Дълбоко като морето.
Салим?
Салим! Салим!
Да не си посмял. Салим, Салим, скъпи.
Събуди се. Помощ.
Юнес? Юнес?
Господарке? - Юнес, Салим идва ли?
Не. - Изпрати ли някакво съобщение?
Не. - Нищо ли не си чул за него?
Не, господарке. - Юнес, заведи ме в палата Дженин.
За какво? - Веднага, веднага!
Нещо страшно се е случило и аз го чувствам.
Няма да ви преведа нощем през Касба. Ще ме екзекутират.
Юнес! - Спокойно, сам ще отида и проверя,
но съм сигурен, че няма нищо лошо.
Юнес, не ме оставяй. Чакай.
Юнес.
Да бягаме. Трябва да побързаме.
Събудете се, събудете се! - Какво стана?
Побързайте, тичайте към палата. Излезте всички.
Случило се е нещо ужасно.
Не може да идвате тук. - Но аз съм жената на султана.
Всичките му жени отдавна бяха отведени оттук, разкарай се.
Аз съм негова жена. - Кажете ми какво е станало?
Махай се! Вън!
Мамо, страх ме е!
Сега накъде? Къде да отидем?
Мамо!
Шигга! - Какво правиш тук?
Къде бягат всички през нощта? - Изпратиха стражи и за теб.
Трябва да тръгваме. - Къде е Яхия?
Децата са с мен. Търсихме го навсякъде, но го няма.
Кълна ти се. - Това неговият кинжал ли е?
Той лично ми го даде назаем. - Чакай!
Няма да те пусна никъде. Твърде опасно е.
Салим. Салим?
Той бе убит. Те го предадоха.
Направиха го в хамама.
Моят Салим... в съня си също не можах да го спася.
Ние сме вдовици. Не очаквах такова нещо.
Никой не го очакваше.
Зафира. Зафира, слушай ме.
Зафира. Ние сме сестри.
Трябва да се държим заедно. Ще трябва да напуснем двореца,
но обезателно ще се върнем и отново ще заемем мястото си.
Наши хора ще изнесат тялото на Салим.
Стой, Зафира. Спри.
Зафира.
Бягайте. Предупредете хората.
Вдигнете всички.
Спешно извикайте гражданите в палата на владетелите.
Пусни ме да мина. - Не може.
Имам, синът ми е там. - Забранено е.
Вратите вече са затворени. - Синът ми е вътре.
Забранено е! - Имам, там...
Вътре е опасно, там е клане.
Аз съм майката на Яхия Таалиби. Дръпни се.
Загубила си си ума. - Махни си ръцете.
Отивам да взема сина си. - Аз ще дойда с теб.
Чакай, наметни това. Аз ще те придружа.
Вземи. Дай ми факлата. Върви след мен.
Да отидем към дясното крило.
Стой на място. Никой не трябва да влиза в двореца.
Махайте се оттук.
Имам, казаха ти да се махаш. Коя е тази жена?
Тя търси сина си. - Трябва да го намеря.
Няма да си тръгна без сина си. Казвам се Зафира Таалиби.
Аз съм жена на Салим ат-Туми. Заведи ме при сина ми.
Защо сте тук, изпратих хора за вас. - Къде е синът ми?
Тук е опасно, трябва да напуснете.
Махни се от пътя ми. Сама ще го намеря.
Яхия?
Яхия, скъпи?
Яхия?
Яхия. - Дете мое... дете, слушай.
Той е още дете. Сигурно е тръгнал да търси майка си.
Може вече се е върнал в дома ви?
Той не обича да бъде сред жени.
Постоянно търси баща си.
Всички врати в дясното крило са заключени.
Хората на Арудж ни обкръжиха.
Да отидем до лявото крило през подземния проход.
Няма време за това. Да вървим, трябва да бягаме.
Да вървим, Зафира.
Сред нас има предател.
Трябва да го намерим и накажем. - Да, определено има.
И ние ще го намерим и ще го накажем жестоко.
Салим ми бе брат. Помоли ме да защитавам палата.
Нещата не стават така. Алжир е република.
Не султанът решава, а целият ни съвет.
Къде е братът на покойния султан?
Халед ал Туми трябва да е тук.
Искаш да кажеш нещо ли?
Говори, ние сме членовете на съвета.
Имаме устои. Обичаи, завещани от дедите ни.
А нас ни считате за диваци ли?
Отворете. - Искаме да видим султана.
Стража!
Господарке.
Мамо. - Яхия.
Мамо, мамо. - Яхия, добре ли си?
Мамо, не искам да умра. - Не бой се, няма да умреш.
И не искам да те убият пред очите ми.
Мамо, да се скрием някъде.
Не... няма да се крием.
Точно обратното.
Къде е тялото на Салим? - В народната зала.
Кога ще започне молитвата? - Вече съвсем скоро.
Няма да се крием.
Искаме да знаем какво се е случило. Искаме да видим султана.
Имаме пълното право да го направим. - Аллаху Акбар.
С Божията благословия.
Предател го удуши в хамама.
Нека се помолим. - Първо трябва да отворите вратите.
Дори не си го помисляй. - Твърде е опасно.
Предателят е още сред нас.
Трябва да отворим вратите на двореца за молитва.
Това е традиция. - Ами тогава се молете.
Отворете вратите! - Отворете вратите!
Никой няма да влезе. И никой няма да излезе.
Никой няма да влезе... и няма да излезе.
Започвайте. Разбра ли, копеле?
Стой! - Аллаху Акбар.
Аллаху Акбар.
Какво прави тя тук? Позор.
Тук не е място за жена. - По-добре си затвори устата.
Искаш да го видиш ли? - Да.
Стани и им нареди да отворят вратите.
Отворете вратите! - Отворете вратите!
АКТ III
"КЪЛНА СЕ В БОГ И ВИЕ СТЕ СВИДЕТЕЛИ НА ТОВА"
Какво ще стане с нас?
Аллах да ни е на помощ, сестро.
Зуха, не ме оставяй сама.
Никъде няма да отида.
Защо съпругът ти ти забрани да идваш?
Аз самата не разбирам...
и никога няма да му простя. Ти си моя сестра и ще бъда до теб.
Това е краят. - Не губи вяра.
Какво е казал Сиди Абдерахман за Алжир?
Алжир вече го няма.
Не говори така, Зафира.
Не забравяй думите му:
"Алжир е способен да преодолее всичко."
"Мъките на неговия народ ще свършат."
Хайде, хайде, Зафира, кажи ми.
"И след всички беди,
всички трудности и потисничество... Всевишният...
ще ни дари покой."
Господарке, вашият брат.
Моите съболезнования. Липсваше ми.
И ти ми липсваше.
Това е писмо от баща ни.
Прочети го и напиши отговор. - Прочети го ти.
Прочети си го сама. - Забрави ли, че не мога да чета?
"Дъще моя... въпреки че сега
съм далеч от теб чувствам болката ти...
защото ти си плът от моята плът.
Салим ми бе като роден син.
Яхия остана сирак. Сега той трябва да живее с дядо си.
И ти също се върни.
Синът ти е твърде малък, за да стане твой опекун.
Знатната жена не трябва да живее без мъж.
Не може да останеш без покровител.
От това зависи както моята репутация...
така и твоята чест, дъще моя.
Ще ви чакам.
Твой баща Ибрахим ибн Бен Али."
Мохсен, отдавна не си идвал.
Вземи си вана, почини си. Ще обсъдим това на вечеря.
Разбираш ли какво те очаква? Трябва да се върнеш при татко.
Сега ли? - Да, по-добре да тръгнеш веднага.
Аз ще му отговоря.
Нека той да записва.
Пиши!
"Скъпи мой татко...
ти ли не познаваш моята преданост и честност?
Не съм крала, не съм убивала, не съм предавала.
Защо тогава трябва да бягам като престъпничка?
Яхия няма място в Ел Муляна.
Той трябва да расте и да живее тук.
По волята Божия да управлява както управляваше баща му.
Яхия Таалиби ще стане мой опекун."
Край, стига си писал. - Какво ти стана?
Аз бях дотук. - Какъв е проблемът?
И аз нямам място в Ел Муляна...
Вече не ме чакат в къщата на покойната ми майка, нали?
Сега твоята майка е господарка там.
Ще предам всичко... но не забравяй, Зафира:
Позорът, нанесен от жена се измива с кръв.
Прости ми, братко.
Моля те, не се ядосвай.
Тръгваме си.
Моля ви. - Аз съм от семейство Санхаджи.
Чакам от няколко часа за срещна с господарката.
Ние също чакаме от няколко часа.
Извинете, но това е особен случай.
Вие сте следващата. Госпожата идва отдалеч.
Добре. - Заповядайте.
Съжалявам за загубата ви, господарке.
За мен е голяма чест да ви поздравя
от името на моя владетел Арудж, който спаси Алжир.
Всички му се заклеха във вярност... и го признаха за султан.
Клетва за вярност? Не си спомням такова нещо.
Той вас не ви е молил. Вие сте от царска кръв...
но ви моли да приемете този подарък.
В знак на приятелство.
Аз съм в траур...
и не мога да приемам никакви подаръци.
Така че прибери си сандъка... робиня.
Аз не съм робиня.
Аз съм свободна мюсюлманка. - Нима?
Значи ти си от т.н. "обърнати"?
Приела си нашата вяра? - Да.
Аз съм мюсюлманка. - Къде си родена?
В Току, Скандинавия. - На север ли?
Където има сняг? - Обичате ли сняг?
Да, много го обичам.
Ние имаме сняг с аромат на рози.
А също и на лимон. Ядем го.
Господарке, приемете подаръка.
Обърната, кой е твоят господар?
Арудж. - Но не е мой... аз имам само един.
"Той не е раждал и не е роден, и няма подобен на Него."
Той е всемогъщ... и Аллах жестоко наказва тираните.
Ще предам това на Арудж.
За мен бе чест да се запозная с вас.
За каква се мисли тя?
Ще трябва лично да се погрижа за нея.
За разлика от теб хората я обичат.
Неблагодарници.
Преди на никой не му пукаше за нея, а сега...
тя е героиня в техните очи. Валиде Султан.
Съюзът с нея ще ти бъде от полза.
Тя остана и затова я смятат за Валиде Султан.
Валиде Султан? Ти си моята Валиде Султан.
Нека отминат 40-те дни на траур,
а дотогава трябва да се подавят всички опити за въстание.
Хората ще се смирят и тогава ще можеш да се отървеш от нея.
Да, мой предводителю. Както кажете.
Освен това... не искам да оставам в този град.
Защо?
Обикновено освобождаваме народа и отплаваме напред.
Защо този път искаш да останеш?
Арудж.
Кажи ми защо.
40 ДНИ СЛЕД СМЪРТТА НА СУЛТАНА
Къде е Зуха? - За нея е опасно да бъде с теб.
Защо? - Съпругът й се страхува за нея.
А жените от семейство Хамза? - Същото.
Не си струваше да си тръгвам.
Помисли какво ще кажат хората за жена,
която живее сама в къща без покровител, мъж!
Елате тук. Ти си нашата Валиде Султан.
Ти, само ти.
Валиде Султан Зафира и принц Яхия. Аллах да ги благослови.
Помниш ли ме, Яхия? Донесох ти щиглец в палата.
Да, помня те, разбира се. Ела с нас.
Да? - Да, защо не?
Не се бойте, ние все така сме с вас. - Благодаря.
Аллах да ви благослови.
Да, Валиде Султан. - Не си сама, Валиде Султан.
Аллах да те благослови. - Валиде Султан.
Валиде Султан, дълъг живот за вас. Обичаме ви.
Всички към мавзолея. Всички към мавзолея.
Почивай в мир, Салим ат-Туми. Ще отмъстим за теб.
Таалиби! Аллах да ви благослови.
Почивай в мир, Салим ат-Туми. Ще отмъстим за теб.
Аллаху Акбар. - Аллаху Акбар, Юнес.
Къде? Достъпът е забранен.
Арудж не е давал такава заповед. - Пуснете ме да мина.
Юнес, успокой се.
Не може да отидете там. - Махнете се от пътя.
Стой, къде? - С оръжие в гробищата. Грешници!
Позор. - Днес е 40-тия ден.
Нямате право да не ни пускате в мавзолея.
Махайте се оттук. - Спрете.
Пропуснете ни, пропуснете ни. - Какво стоиш, пусни ме вътре.
Нямате право. - Махайте се.
Мавзолеят на Сиди Абдерахман принадлежи на всички.
Пуснете ги да влязат.
Напред.
Жени... след мен.
Идваме след вас, наша Валиде Султан.
Идваме след вас, наша Валиде Султан. - Не се бутайте.
Влизайте, влизайте. Вървете спокойно.
Кажете му, че няма работа тук.
Валиде Султан се интересува от целта на посещението ви
и защо сте толкова много.
В името на милостивия Аллах...
и в присъствието на видни членове на съвета...
дойдохме, за да помолим Валиде Султан за съюз.
Моят брат Арудж, освободителят на Алжир
и верният защитник на всички земи на исляма,
желае да се ожени за Валиде Султан Зафира,
дъщеря на Ибрахим от Ел Муляна,
според законите на свещената Сунна.
А вие, имам Хмадна...
в отсъствието на баща й се явявате неин опекун.
Кажете ни вашите условия
и ние ще се постараем да ги изпълним.
Кажи им, че това е неприемливо. Те са полудели.
Трябваше да обсъдим бъдещето на Алжир.
Аз съм още в траур.
Валиде Султан ме моли да ви кажа,
че това предложение за брак е напълно ненавременно.
Тя още е в траур.
Вие сте нашата Валиде Султан,
а той е нашият освободител.
Омъжете се за него.
Никога. - Тази земя не иска да страда повече.
Валиде Султан, сега не е моментът.
Какво каза тя?
Слушай, Зафира... - Какво казва тя?
Страхувам се за теб. - Аз си тръгвам.
В какво е проблемът?
Кажи ми.
Аз ще те изслушам.
Сподели с мен.
Има слухове...
но само Аллах знае...
че вие сте убил Салим ал Туми.
Засрами се. Това е клевета.
Вашето предложение ме обижда.
Вие прекрачихте границата. - Това е нашият уважаван освободител.
Как смееш да се обръщаш така към него и как смееш да повишаваш тон.
Позор! - Не те ли е срам?
Оставете я да говори. - Позор.
Тишина. - Позор.
Нека говори. - Проклета да си! Нечестива жена!
Една жена няма право да се държи така. - Млъкнете всички.
Всички.
Моля те, Валиде Султан.
Говори.
Аудиенцията свърши.
Говори. Говори.
Моля ви, не се бойте.
Продължете. Говорете.
Ако наистина сте искрен ми кажете:
Вие ли убихте Салим ат-Туми?
Не съм аз. Той ми бе като брат.
Бих умрял за него. - Не ви вярвам.
"О, вие, които ще повярвате...
ако нечестивият ви донесе вест, то я проучете,
за да не навредите на хората поради невежество.
В противен случай ще съжалявате за това, което сте направили."
Доведете ми убиеца и обещайте на сина ми трона на баща му.
Размирничка! Тя иска да посее съмнение и раздор.
Аллах ми е свидетел...
и всички вие, които присъствате тук...
че още от утре... ще започнем
да търсим убиеца на Салим ат-Туми,
потомък на Таалиби... и когато го намерим,
ще го обесим пред всички.
Салим... ще бъде отмъстен.
Обещавам, Зафира.
Вашите съмнения раниха сърцето ми...
но нищо. Прощавам ви.
А на тоя...
ще му изтръгна езика.
За какво? Защо на мен? Недейте, моля ви.
Ще те убия, Арудж!
Ще разпилея мръсните ти черва!
Ще ти пусна кръв! Ти вече си мъртвец.
Кажи сбогом на живота, копеле! Копеле!
Копеле, ще те хвърля на Кракен да те изяде.
Махни си ръцете от мен, негодник!
Всичко е обмислено.
Какво искаш да направя с нея, а? С тази горделивка.
И затова реши да се ожениш за нея? Не се бяхме договорили така.
Астрид, трябва да спечелим доверието на хората.
Да ги успокоим, за да се установим тук.
Разбра ли? - Да се установим?
Ти луд ли си? Никога дори след милион години.
Ще се настаним тук.
Стига сме скитали из моретата.
Сега това е нашата държава.
Уморен съм, Астрид.
Уморен съм.
О, Аллах...
каква радост.
Не очаквах да те видя отново.
Халед. - Винаги сме били духом с вас.
А момичетата и Фарес? Те как са?
Добре са. Ние не сме сами.
Разказвайте... прекрасно разбирам, че бързате.
Ние с Шигга събрахме армия.
Готови сме да действаме. - Какъв е планът ви?
Ще нападнем силно и бързо...
и ще победим. Ще си върнем палата Дженин...
и султанският трон. - Иншаллах.
Зафира... ти живя сред вълци през цялото това време.
Ти си смела жена.
Гордеем се с теб. - Да, това е истина.
Ние сме женени за една и съща съдба и затова ти си моя сестра.
Зафира... за доброто на семейство Таалиби,
за доброто на синовете ни Фарес и Яхия, и за доброто на Алжир...
омъжи се за него... и убий злодея.
Но как? - През нощта.
Коя нощ? - Брачната.
Аз знам какво е да си жена сред всички тези мъже...
Вкорави сърцето си.
Аз ще доведа армията, а ти трябва да го заколиш...
в леглото си. - А после какво ще стане с мен?
Животът ни е нищо. Важен е само Алжир.
С нас ли си?
С вас съм.
Хванахме престъпниците и предателите,
които убиха Салим Туми и заговорничеха срещу Арудж.
Те ще бъдат екзекутирани пред Аллах и народа на Алжир.
Не вярвам на очите си. Шериф Ел Камал.
Съпругът на Зоха? - Прилича на него.
Шериф... не може да бъде.
Какъв е този фарс. - Мамо, ще ги екзекутират ли?
Мамо, попитах те нещо. - Да.
За убийството на баща ти.
Това е решение на съда.
А ако са невинни? Не трябва да ги екзекутират.
Те са... убийците.
Сега никой няма да ни пипне дори с пръст.
Така ще сме в безопасност. - Ние сме невинни!
Истински виновните ще се явят пред Аллах.
Ангелите му ще потвърдят всичко.
Мърдайте! - Ще видите.
Ние не сме виновни. - Използваха ни.
Ние сме невинни.
Зафира, отвори вратата.
Якут, Месауда.
Отворете веднага.
Отворете вратата. Аз съм Зуха.
Зафира, обвиняват съпругът ми в убийството на твоя Салим.
Ти знаеш, че не го е направил той.
Зафира... отвори ми. Ние с теб сме сестри.
Зафира. - Мамо, да вървим.
Там няма никой. - Зафира, ти можеш да ги спреш.
Говори с Арудж. - Мамо.
Зафира. - Мамо.
Зафира, отвори!
Зафира, предателка. - Мамо.
Ти разруши дома ми, но Аллах ще разруши твоя.
Проклета да си. - Да си вървим.
АКТ IV
"ВКОРАВИ СЪРЦЕТО СИ"
Както ореховата кора се смесва със слюнката...
както златото кара ахата да блести...
нека така народът да се страхуват от мен като от лъвица
и да ми се възхищава както се възхищава на самия султан...
и на мюфтията.
Тези украшения и подаръци бяха поднесени
от братята Арудж, Исхак и Хейредин,
за Валиде Султан Зафира.
Дай ми подноса, моля. - Е, зарадва ли се?
Разбира се, да. - И още как.
Кой я покани тая?
Не сме ние. Тя е гост на Арудж.
Това наистина ли е китайски чадър?
Арудж иска сватбата да прогърми в цял Алжир...
но трябва да се ожените бързо.
Добре. Ще се оженим утре.
Какво? - Утре.
Няма да успеем. - Не се ли радваш...
на нашата сватба?
Радвам се.
Не бой се. Аз искам това още по-малко.
Не съм сигурна.
Няма да хленча за мъж.
Лъжкиня.
Кучка на сатаната. - Курва.
Месауда, отвори сандъка и покажи на гостите
какво е дарил Арудж на Валиде Султан.
Месауда е от моята къща. Аз ще й давам заповедите.
Отвори сандъка.
Това касае само Арудж и мен.
Да пазим от зло око.
Ще нападнем в петък, когато хората
от Матия отиват да търгуват.
Слейте се с тълпата. Ще скрием оръжията сред стоките.
Всички ще отидат в джамията, а вие ще ги последвате.
На излизане нападнете Арудж.
Трябва да убием всички негови приближени,
самият Арудж и брат му.
Останалите ще се предадат доброволно.
Не искам да проливаме излишно кръв.
Той иска да стане наш халиф.
Да ги ударим по време на молитвата вътре в джамията.
Там ще бъдат без оръжие.
Ние сме потомци на Абделрахман. Джамията е свято място.
Само безбожниците постъпват така.
Радвам се да се запознаем, въпреки че поводът е... тъжен.
Искахме да ви посетим, но за съжаление обстоятелствата...
Маркхун? Това си ти.
Сестра.
Колко си пораснал.
Липсваше ми, моя Зафира.
Скъпи братко... какво е станало?
Мохсен и синът ти те очакват. - Да, разбира се, ще отида.
Настанете се удобно. Скоро ще се върна.
Погрижи се за тях, Юнес. - Да.
В Ел Муляна ще имаш свой кон.
Само мой? - Да.
И ще мога да го яздя? - Да.
Мохсен. - Зафира.
Мамо, представяш ли си. Ще отида с чичо в Ел Муляна.
Да? - Да.
Ние, мъжете, трябва да заминем, но аз ще те посещавам.
Наистина ли? - Да.
Мохсен, какво означава това?
Баща ни почина. - Какво?
И вече е погребан.
Последното му желание бе Яхия да бъде върнат у дома.
Какво правиш? Изненадана ли си?
Ти си отрова, сестро.
Ти отрови мъжа си. Ти пусна убийците вътре.
Ти преговаря с корсарите. - Пусни ме.
Ти реши да се омъжиш без знанието на опекуна си.
Мохсен, стига толкова. - Тихо.
Синът ти ще дойде в Ел Муляна. Ще живее с нас.
Няма да оставим детето на недостойна жена.
Мохсен, братко! Разбрал си всичко неправилно.
А ти забрави Ел Муляна. Ще умреш в Алжир.
Мохсен!
Да вървим, Яхия. - Мохсен, чакай.
Махай се. - Не тръгвайте.
Не, Яхия. - Зафира, махни се.
Не го взимай. - Казах, махни се.
Върни ми сина. - Зафира, махай се.
Яхия е мой син. - Махни се.
Какво съм направила? Защо ми причиняваш това?
Дръпни се. - Мохсен, това е заповед.
Заповед? - Пусни го.
Заповед значи? Мислиш се за Валиде Султан ли?
Пусни сина ми. - Аз съм твой брат...
и ако не беше волята на баща ни щях да те довърша на място.
Дръпни се. - Мохсен.
Мохсен. Мохсен.
Братко.
Мохсен, стани.
Мохсен.
Скъпи... нека се помолим.
Моли се, моли се.
Аллах е един. Няма друг бог, освен Аллах,
и Мохамед е неговият пророк.
Валиде Султан. - Зафира, какво си направила?
Стража!
Дайте ми тялото.
Дай ми брат ми.
Маркхун...
Махни си ръцете.
Той е и мой брат.
Стига. - Не.
Няма да го дам.
Помогнете ми.
О, върховно унижение,
гордият, непокорен народ на Алжир
ни победи в битката на века...
и ни изпрати у дома да плачем на гърдите на майките си.
Но когато стигнах до майка си тя ме удари с пръчка...
и извика силно:
"Засрами се, сине мой!
Ти загуби Алжир.
Хвърли се в морските дълбини - това ти остава!"
Напред, пирати Време е да отплаваме.
Последвай ме.
Вие тук празнувате, а?
Междувременно жена ми едва не беше убита.
Коя, Астрид ли? - Валиде Султан, идиот.
Но как? - Брат й се опитал да я удуши.
Направо в къщата. Ти къде беше?
И как е свършило? - Тя го убила.
Ти защо не беше там?
Тъпа кратуна. - Излиза, че булката на Алжир
се е справила без нас. - Млъкни, млъкни...
Зафира има още девет братя и сестри...
и само Аллах знае колко братовчеди.
Скоро цяла Ел Муляна ще се стече в Алжир,
за да отмъщава за смъртта на големия си брат.
Ние знаем как да ги посрещнем. - Слушай ме.
Междувременно Халед ал-Туми и Шигга подготвят въстание.
Може би с помощта на испанците.
И всички обещават кървав набег над Алжир.
Тогава ще видим кой кого... - Чуй ме до края.
Халед ат-Туми е ходил при Зафира.
Халед ат-Туми, точно под носа ни. Посред нощ.
Посред нощ, а? - Ще ти отрежа главата.
Нямам това предвид, Арудж. Не се ядосвай, пусни ме.
Да пием за младоженеца. - За Арудж!
Да, за Арудж.
За нашия младоженец.
За Арудж.
Аллаху Акбар.
- Аллаху Акбар.
Аллаху Акбар.
Всевишни, чуй ни.
Аллаху Акбар.
- Аллаху Акбар.
Зафира, бъдещето е неясно.
Ако се провалим в петък,
ти ще си последната ни надежда.
Омъжи се за него и го убий в брачната нощ.
Това е нашата земя. Аллах е с нас.
С любов, Шигга.
Този, който се осмели да вдигне оръжие срещу нас,
той е срещу нас.
И който ни мами...
той също е против нас.
Кръвта на тези предатели не заслужава да тече по нашата земя.
АКТ V
"МЪДРЕЦИТЕ КАЗВАХА..."
Не се безпокойте. Той познава гората като дланта си.
Сигурен съм. Тук е като у дома си.
Вече не разпознавам сина си. Всичко, което прави, е да бяга.
Ще се върне. Няма къде другаде да отиде.
Яхия!
Къде си?
Защо се държиш така с мен?
Яхия.
Мехди.
Мехди, какво става? Следихте ли ни?
Чака те съд в Ел Муляна, тръгвай.
Не, не и ти. - Ти опозори всички ни.
Валиде Султан, скрий се. Махайте се.
Внимавай. - Не!
Защо си дошла тук? - Търся сина си.
Знам, съобщиха ми. Трябваше ти да ми кажеш.
Знаеш ли къде е той? - Братята ти те търсят навсякъде.
Забранявам ти сама да вземаш решения.
Забранявам ти да излизаш от къщи. Забранявам ти да напускаш града.
Забранявам ти всичко.
Ти не си ми командир. Който се доближи до сина ми,
ще плати горчиво. Включително и ти.
Замълчи. Не знаеш на какво съм способен.
Жена ми ще си стои вкъщи.
Аз не съм ти жена... и никога няма да бъда.
Ако Яхия не се върне.
Ако Яхия не се върне при мен жив...
Аз ще го намеря. Обещавам.
Чух, че не се страхуваш от никого...
и винаги получаваш каквото поискаш.
Както всички султани.
А аз чух, че всички се страхуват от теб.
И ти винаги получаваш своето.
Както всички пирати.
Говори се, че когато майка ти те родила...
те измила в розова вода и кехлибар...
както правели джиновете на небето... с техните новородени.
А ти си роден в Гърция в малко селце.
Баща ти е грънчар, а майка ти е селянка.
Тя се казва Каталина, нали?
Чух, че не се страхуваш от студа...
и ядеш сняг.
Защото в детството си... си тичала в снега с боси крака.
А аз чух, че не те плаши жарът на огъня.
Когато ти отсекли ръката в битка...
дори не си забелязал.
Може ли огънят...
да стопли сърцето на жена, когато тя е сама сред вълци,
дори да е Валиде Султан?
Може ли снегът да охлади...
сърцето на този, който е познал ада. Завоевателят...
бившия роб.
Видях лицето ти.
Сега имам престол...
и скоро ще станеш моя жена.
Дий!
Той е тук.
Оставете ни сами.
Да вървим. - Проклето копеле.
Шершел е хубав град.
Там ще ти е добре.
Бошнакът ще идва всеки месец,
за да е сигурен, че имаш всичко.
Астрид, разбери ме.
Дай ми този кинжал.
Искам да го върна на госпожата,
а след това ще си тръгна веднага. - Не е нужно, Астрид.
Аз още съм твой пратеник...
и до последно ще правя каквото съм длъжна.
Исках да убия тази жена,
въпреки че тя ми напомня за мен самата,
когато бях робиня и никой не ми помагаше.
Излез от водата, Яхия.
Късно е вече.
Време е да се прибираме. Да си вървим.
Яхия. Яхия, излизай.
Чуваш ли ме?
Ръцете ти са замръзнали. Ти мислиш, че си рибка ли?
Моето сладко момче.
Какво прави тя тук?
Да вървим. Побързай.
Да се прибираме.
Яхия...
Арудж. - Намерихте ли момчето?
Намерихме лагера на братята на Зафира,
но Яхия избяга. Не можахме да го хванем.
Какво?
Откога от нас може да се избяга?
Видях как един бошнак уби Яхия.
Бягай.
Яхия.
Маркхун, остави го!
Яхия, Яхия!
Не. Яхия.
Ей, Яхия.
Яхия... Яхия.
Не. Яхия.
Да вървим.
Ето бурнусът на Яхия.
Аз видях всичко, Валиде Султан.
Вярвам ти.
Арудж и хората му успяха да потушат бунта, който заплашваше Алжир.
Този кинжал на покойната Шигга...
ви се дава от Арудж като обещание...
да намери сина ви Яхия.
С надеждата утре да ви направи своя жена,
по закона на Сунна и Шериата.
Аз заминавам и никога няма да се върна.
Простете ми...
ако съм ви обидила с нещо.
Не! - Зафира, какво направи?
Валиде Султан!
Валиде Султан. Пуснете я.
Не!
Валиде Султан, стига. Валиде Султан.
Ти дойде.
Яхия. Видя ли го?
Отговори ми.
Липсваше ми.
Много.
Мамо.
Често сънувам един сън.
Върнала съм се в Ел Муляна.
Земята е покрита със сняг.
Всичко е бяло.
Вечно.
Снегът покрива стъпките ми.
Удари на сърцето...
и дишане... не мога да ги чуя.
Мамо.
Не Яхия искаше да седне на трона, а аз.
Винаги съм се виждала като Валиде Султан.
Женихът вече те чака.
Мамо...
Трябва да отидеш с него.
Мамо.
Искам мир, Зафира.
Да започнем нова глава...
за Алжир.
Казах ти... искам мир.
Какво търсиш?
С теб съм. До теб съм.
Спри.
Спри!
Спри.
Зафира, успокой се.
Спокойно, спокойно…
Хайде... убий ме.
Аз вече съм виждал ада.
Няма да те убия, Арудж.
Искам да видиш разпадането на своя султанат.
Зафира, не.
Не!
Гледай как животът напуска тялото ми.
Както ме напусна любовта ми.
Върви.
Скъпи мой.
Погледни се, Арудж.
Погледни как изчезваш заедно с мен.
Всичко е заради Алжир.
ГОДИНА ПО-КЪСНО, ПРЕЗ 1518,
АРУДЖ ЗАГИВА ПРИ ОБСАДАТА НА ТЛЕМСЕН.
ГЛАВАТА МУ Е РАЗНАСЯНА ИЗ ЦЯЛА ИСПАНИЯ
ПОД ЗВУКА НА КАМБАНИ.
ПРЕДИ СМЪРТТА СИ АРУДЖ ДАВА КЛЮЧОВЕТЕ
НА ХАЛИФАТА НА БРАТ СИ ХЕЙРЕДИН,
КОЙТО В ПОСЛЕДСТВИЕ СТАВА ГЛАВНО КОМАНДВАЩ
НА СЮЛЕЙМАН ВЕЛИКОЛЕПНИ
И ОБЕДИНЯВА ОСМАНСКАТА ИМПЕРИЯ.
ОЩЕ ДЪЛГИ ВЕКОВЕ АЛЖИР ЩЕ СЕ НАРИЧА
ГРАДЪТ НА ХИЛЯДИТЕ ОРЪДИЯ, КОЙТО Е ЗАЩИТЕН ОТ ВСЕМОГЪЩИЯ.
НИКОЙ НЕ ЗНАЕ ДАЛИ ЗАФИРА НАИСТИНА Е СЪЩЕСТВУВАЛА.
СПОРОВЕТЕ ЗА ТОВА НЕ СТИХВАТ ОТ ВЕКОВЕ.