Pomoc!
OČI ZA ZDÍ
- Jak se máš? - Dobře, jak ty, drahá?
Dáš si?
Výborné víno.
Bohužel už nám dochází, měli bychom objednat další.
Zařídím to.
Děkuji.
- Jsi spokojený s novým nájemníkem? - Ano.
Myslím, že dělám dobře, když nechávám vybírat Ottavia.
- Určitě ano. - Co tvoje práce?
- Nikam jsem se nepohnul. - Jak to? Nikdy tam není?
Naopak, skoro nikdy nevychází ven.
Možná, že to je ten problém, je tam vždycky.
Vážně, nevím, jak na něho.
Skvělé.
Děkuji, můžeš jít, Ottavio.
Jeho chování je docela záhadné.
- Co dělá? - Co dělá? Spíš, co nedělá!
Pořád jsem nepřišel na to, jestli vůbec pracuje.
Jak tráví svůj čas?
Čte si a občas poslouchá hudbu.
Má neuvěřitelné nahrávky.
Pak leží na posteli
a celé hodiny kouká do stropu.
To je zvláštní.
Ano.
Děkuji, drahá.
Jaký jsi z něho měla dojem, když jsi ho potkala, Olgo?
Vypadal dobře.
Víc, než dobře, byl zajímavý.
Z těch mnoha dalších, kteří se tu byli podívat,
mne zaujal ihned.
Něčím specifickým.
To je pravda, souhlasím.
Ale co to jenom může být?
Jahodová pěna se šlehačkou.
- Už ne, už jsem vypila dost. - Prosím tě, neuškodí ti to.
Ano, souhlasím, je to velmi zajímavý člověk.
Jenže jeho chování je záhadné, nevím, co psát.
Dává vzniknout spoustě otázek.
Nicméně si myslím, že ta jeho izolace a osamělost
mají hluboce zakořeněné důvody.
Olgo, proč mi nepomůžeš zjistit, proč to tak je?
Vím, že jsi proti tomu,
ale žádám tě kvůli mým vlastním důvodům.
Jak bych ti mohla pomoci?
Pro začátek by ses na něho mohla jenom podívat.
Prosím tě, víš, že jsem proti tomu.
Prosím tě, můžeš si všimnout věcí, které jsem já přehlédl.
Myslíš?
Pojďme.
Už je tady.
Pojď sem, Olgo.
Podívej se,
podívej se na něho.
- Vidíš dobře? - Ano, výborně.
Nevidím nic zvláštního.
Vydrž.
Pověsil si jinam ty obrazy.
Šílím z toho,
že ho sice s tímhle přístrojem dokonale vidím,
ale i tak nemůžu odhalit jeho povahu.
Mně jeho chování připadá naprosto normální.
A přesto jsi řekla, že je na něm něco zvláštního.
A co očekáváš, že bude takový člověk dělat?
Pustí si desku a bude stát na hlavě?
Tenhle přístroj je výborný.
Jsou to neuvěřitelné zvuky, mají svoji tajuplnost.
Podívej se, Olgo.
Odpusť mi, Olgo.
O čem přemýšlíš?
Myslím, že není dobré narušovat něčí intimitu.
Máš pravdu, dříve se mi to také hnusilo,
jenže jak mám něco napsat,
když jsem uvázaný na tohle kolečkové křeslo?
Proto musím sledovat ostatní, jak žijí.
To už jsi mi říkal.
Tenhle Arturo na mě působí podnětně.
Chci zjistit, proč žije v takovém osamění.
Co dělá? Dokonce i tohle je záhada.
Nebo, má nějakou ženu?
To jsou otázky, na které bych rád znal odpovědi
a ty bys mi mohla pomoci pochopit, proč žije tak, jak žije.
Chci někoho dopodrobna prozkoumat,
zaměřit se na jeho podstatu.
- Rozumíš? - Ano.
Proč se nedostat k němu do bytu?
Něco tam vystopovat, co vlastní... udělala bys to?
- Kdy? - Možná někam odejde ještě dnes večer.
A pak za ním půjdeš a jako náhodou se s ním potkáš
a jen tak zbůhdarma s ním začneš mluvit.
- Uvidíme zítra, dobrou noc. - Dobrou noc.
Ottavio!
Připravíš mi koupel?
Ottavio!
Ottavio, jsem připravená.
Ottavio, řekni, prosím, Lucille...
Ty nechutný idiote!
- Je to podivín. - Žije naprosto osaměle.
- Nenašla jsi alespoň nějaké dokumenty? - Ne, musí si je brát s sebou.
Podívala jsem se všude, i když jsem byla značně nervózní.
Možná jsem něco přehlédla.
- Je ten seznam knih kompletní? - Proč? - Jsou tam opravdu všechny knihy?
Samozřejmě. Můžeš si to ověřit sám, podívej.
Začala jsem těmi nahoře.
Skvělá práce, jak ses dostala nahoru?
Málem jsem při tom spadla z křesla.
Knihy o sociologii, antropologii, etnologii.
Možná hledá "člověka", jako Diogénes?
Můžeš posunout obraz?
Podívej se.
A zase si čte.
V dolních poličkách jsou snadno dostupné
psychologické a psychoanalytické texty.
Je možné, že tím "člověkem", kterého hledá, je on sám.
- Proč ne? - Co udělal?
Utrhl si nehet.
Pak ještě dobře dosáhne na knihy o vědě, fyzice, chemii.
- Je to zastánce vědy, nebo... - Nebo čeho?
Nebo vyznává libovůli všeho.
Nebo, a je to pouze teorie,
může studovat filozofii vědy.
Jenže to by nenosil modré džíny?
Neříkej mi, že vyznáváš nějaký dress code, to bys mě zklamal.
Máš pravdu.
Tady vidíš, jak to křeslo omezuje mé rozhledy.
Jakou teorii si vymyslíš na ten zlomený nehet?
Masochismus?
Zcela jistě je to zvláštní zvíře.
Myslím, že by pomohlo znovu mu prohledat byt.
- Odkud asi bere peníze? - Kdo ví?
Kdyby dnes šel pryč, ráda bych ho sledovala, co myslíš?
Jistě, proč ne.
- Ale buď opatrná, zná tě. - Neboj se.
Vypadni, Lucille!
Co jsem udělala?
- Zmiz! - Proč mi ubližujete?
Proč?
Všechny jste děvky! Všechny!
Svoji čest si schováváte mezi svoje nohy!
- Ukaž mi ji! - Ne!
Kde je tvoje hrdost? Taky mezi tvýma nohama!
Ahoj.
- Ahoj, Blade, tohle je můj kámoš, Arturo. - Skvělé!
- Co mu mám připravit? - Dej mu Tip-Tap.
Udělej rovnou dva.
- Jsi skvělý... myslím tanečník. - Ale, no jo... ty tančíš?
Díky, Blade.
Jestli netančíš, tak je to proto, že ses tak rozhodl.
Při tančení musíš mít pocit, jako kdybys měl křídla,
jako kdyby ses vznášel nad zemí.
Neměl bys tolik přemýšlet. To je tvůj problém, moc přemýšlíš.
Tohle ti pomůže se uvolnit.
Tím, že pořád přemýšlíš, se akorát ničíš, věř mi.
- Jak bys to mohl vědět? - Máš to napsané ve tváři.
Zabýváš se sračkama, na všechno se vyser!
Překáží ti v tom nějaká láska?
- Vyser se na to. - Co vlastně děláš?
Co bych asi tak mohl dělat?
Koho to, kurva, zajímá? Mně je do tebe úplný hovno!
Proč se pořád na něco ptáš? Pořád nějaký zasraný otázky.
To je fakt.
Asi máš pravdu...
- Tohle je moc dobrý. - Joe!
- Chci si s tebou zatančit! - To je ale prdelka, co?
Se mnou?
- Arturo, pojď! - No jo.
Tak co, jak seš na tom?
- Je to kočka. - Chceš s ní seznámit?
Díky, ne.
- Ty seš snad úplně mimo. - Jo, to máš asi pravdu.
Prostě seš podivín, naprostej podivín.
Taky jsem dost unavený.
Bydlíš někde?
Nech toho.
To stačilo.
- To snad ne. - Proč ne? Podívej se!
Nechci!
- Na tom není nic nelidského. - Nechci se dívat.
Nechovej se jako malé dítě.
Podívej se.
To je nechutné, odporné!
- Tys o tom celou dobu věděl! - Neměl jsem o tom tušení.
Udělal jsi to schválně! Věděl jsi to!
- Olgo! - Věděl jsi to! - Olgo, prosím!
Olgo!
Vůbec jsem o tom nevěděl!
Přísahám, Olgo.
Nech to tady, díky.
Polož to.
Můžeš jít, Ottavio, obsloužím se sám.
Pořád si myslíš, že za to můžu já?
Už o tom, prosím tě, nemluvme.
Doufám, že tvůj šok není způsobený tvými morálními zásadami.
To by byl poněkud zjednodušený pohled.
Všimla sis, že jeho chování je nemotorné a nesmělé?
- Nepatří mezi ty, kteří by se tak chovali běžně. - Ne.
To ale neospravedlňuje skutečnost, že to bylo nechutné.
Hm, ty crostini jsou skvělé.
Naše posuzování nějakého chování
nemůže být vždycky postavené na našem dobrém vkusu.
Tohle chování může mít kořeny v jiných důvodech.
Jistě, ve zvrhlosti.
Důvody, kořeny, tohle možná zajímá spisovatele, ne mě.
Proč neochutnáš, drahá?
Předpokládejme, že ten člověk prochází
krizí osobních hodnot,
tak velkou krizí, že ti jeho chování připadá nechutné.
Jako kdyby se chtěl zničit.
- Pořád ho chceš za to odsuzovat? - Nevím.
člověk vždycky zvolí zvláštní způsob, jak se zničit.
Ať už to dělá z jakéhokoliv důvodu, proč ho při tom musím sledovat?
Může si dělat, co chce, ale já při tom nechci být.
To chápu.
Příměří?
Bylo by zajímavé zjistit,
jestli je jeho homosexualita příležitostná,
nebo hluboce zakořeněná.
Nebo jestli se pro tu bolest rozhodl z potřeby za něco trpět.
- Co myslíš? - Vážně mě to nezajímá.
Zeptám se tě ještě jednou.
Budeš mi s tím ještě pomáhat?
Opravdu nevím, co by nám ještě mohlo pomoci?
Setkat se s ním osobně?
Kolik vlastně platí za byt?
Smlouvu ještě nepodepsal, zatím jenom zaplatil zálohu.
To je skvělé, můžeš mu přinést smlouvu k podpisu.
A co když tě přestane zajímat?
Smlouva musí být podepsána alespoň na půl roku.
Vážně mě zajímá.
- Dobré odpoledne, mohu dál? - Samozřejmě, prosím.
Přinesla jsem vám smlouvu. Děkuji.
- Prosím, pojďte dál. - Děkuji.
- Líbí se vám tu? - Ano, je to tu pohodlné.
- Tady je smlouva. - Musím ji podepsat? - Ano.
Tady.
Nechcete si ji nejprve přečíst?
Jsem si jistý, že tam je to, na čem jsme se dohodli.
- Šest měsíců, že? - Měl byste si to přečíst.
To není nutné.
Jedna kopie je pro vás.
- Topení funguje dobře? - Ano, skvěle.
Není něco na plotně?
- Dělal jsem kávu, nedáte si? - Děkuji.
- Nebo se dáte radši něco jiného? - Káva bude výborná, děkuji.
Omluvte mne na chvíli.
- Cukr? - Ano, prosím, dva.
- ''Jardin dans le monde''. - Ano, vy ho znáte?
Prohlížela jsem si vaše knihy, vyděsily mne.
Vaše nahrávky ale ne, vážnou hudbu miluji.
Ale všimla jsem si, že máte také nějakou avantgardní hudbu.
Mám rád i moderní hudbu.
- Také jste zapálená do hudby? - Ano, i když asi do té obyčejné.
Mohu něco pustit? Nezaručuji ale, že se vám to bude líbit.
Ráda to risknu.
Jestli máte rád takovouhle hudbu,
tak dnes je koncert, který by vás mohl zajímat.
- Opravdu? - Je to avantgardní muzika.
Ale nic nemohu zaručit, sama se zajímám o jiné žánry.
Možná to byla chyba, tahle hudba má svoji magii.
- V kolik je ten koncert? - V pět hodin, půjdete?
Mám nápad.
Moc se omlouvám, jsem hloupá, že jsem si spletla týdny.
Nic se nestalo.
- Snad příště. - Ale nevíte, jak moc mě to mrzí.
Bože, já snad dokonce přejela odbočku.
Jedeme pryč z města.
Klidně jeďte, projedeme se.
Jsem hloupá.
Zvláštní den, ale je nádherný.
Je nádherně vidět.
Je opravdu báječně.
Omluvte mne, Arturo, musím si zavolat.
- Prosím? - Ahoj, hádej, odkud volám?
- Ahoj - Od jezera. - Od jezera?
- Ano, jsme v restauraci. - Koncert nebyl?
Samozřejmě, moc dobře jsem věděla, že dnes žádný není.
Byla to jenom výmluva dostat ho pryč.
- Opravdu? - Jistě.
Ale je to těžké, nechce o sobě mluvit.
- Ale budu se snažit. - Jsi skvělá.
Líbí se ti?
- No, je celkem pěkný. - Líbí se ti hodně, viď?
- Olgo, řekni mi pravdu, líbí se ti? - Co je to za otázku?
Tak co?
Copak si neuvědomuješ, jak je mi tohle nepříjemné?
Olgo, jestli o něm chceme zjistit víc,
tak se s ním musíš poznat blíž.
A pokud se ti líbí, tak víš,
že mi nebude vadit, když vás dva uvidím spolu.
Pokud to chceš ty, tak je to v pořádku.
- Nevím, co ti mám říct. - Olgo, prosím.
Dobrá, ahoj.
- Máme výborného pečeného pstruha. - To zní výborně!
A přineste nám bílé víno, suché.
Ta je roztomilá.
Pojď sem.
Neboj se.
Neobtěžuj paní.
Hezká byla.
Mám ráda děti, co vy?
Také, máte nějaké?
Ne. A vy?
- Ne, ani žádné nechci. - Proč?
Bylo by to jako výpověď k celému lidstvu.
A nechci nést jistou zodpovědnost.
- Už tak je toho na mne celkem dost. - Proč jste takový pesimista?
Jsem spíš realista. Nebo si dávám pozor na to, co se děje kolem mě.
Nechci se podrobit nějakému biologickému vydírání.
I když cítím...
jisté emociální impulsy, jisté potřeby,
nechci být zodpovědný za jiný život.
Tohle je moje jediná zbraň proti životu.
Mé odmítnutí stvořit dalšího pasažéra do tohohle bídného autobusu!
Proč mi neřeknete něco o sobě, Arturo?
Tak to je.
K těmhle rozhodnutím jsem došel.
Byl jste někdy třeba zamilovaný?
"A pokud se ti líbí, tak víš,"
"že mi nebude vadit, když vás dva uvidím spolu."
"Pokud to chceš ty, tak je to v pořádku."
"Copak si neuvědomuješ, jak je mi tohle nepříjemné?"
Jako kdybych tě neznal.
Jenom Bůh ví, jestli to tenkrát nebylo horší, příšernější.
Pohled v Ottaviovy tváři v sobě zrcadlil obraz naší báječné rodiny.
"Jako kdybych tě neznal."
A protože jsem nebyl schopný sloučit
vědecké pojetí světa s čistě politickým,
tak jsem zanechal hledání nejvyšší pravdy,
nebo alespoň pokusů o pouhé nahlédnutí,
zkrátka něčeho, co by dalo mému životu smysl.
S politikou jsem nadobro skončil.
Nespokojil jsem se s dogmaty;
sice můžou být pravdivá,
jenže jsou nedotknutelná,
a já...
Děkuji.
Dvě skotské, prosím.
Snažil jsem se uvěřit pouze ve vědu,
jenže ta nemá na to,
aby odůvodněla svoji vlastní existenci.
Nemyslím si, že člověk může najít smysl proč žít,
pokud ten smysl prostě neexistuje.
Nemám to v sobě a ani nechci mít.
- Připadám si zbytečný, alespoň teď... - Nechcete cigaretu?
Podívej, co jsem ti přinesl, Lucillo.
Líbí se ti?
- Uvařím kafe, udělejte si zatím pohodlí. - Děkuji.
Prosím.
Jak to, že jste poznal můj parfém?
Ani nevím, jak na to odpovědět.
Později uvařím další kávu.
- Omlouvám se. - Proč?
Cítím se biologicky vydíraný.
Nechcete snad tvrdit, že vás vydírám?
- Ne, to ne! - Položte to.
Arturo, neměl byste všechno brát tak vážně.
Vydírání vždy zahrnuje dvě osoby, jednu, která vydírá a druhou...
Ne! Tady ne!
Miláčku, ne!
Nejlepší bude, když odejdeš,
čím dříve, tím to bude pro všechny lepší.
Jenom ty mě tady nechceš.
Hnusíš se mi, ty prase!
- Viděl jsem tě v zahradě s Olgou. - A co jsi viděl?
Ubožáku!
Využívat její slabosti! Je mi z tebe zle!
- Co jsi, do prdele, viděl? - Něco odporného!
Určitě jsi ji i ošukal, co?
Takhle se mnou mluvit nebudeš, tati! Zbláznil ses snad?
- Nezapírej, nemáš na to! - Není to pravda!
Nelži!
Je to tvoje chyba, kvůli tobě vyšiluje!
Tati, ty si to celé vymýšlíš,
jestli tady někdo vyšiluje, tak jsi to ty!
Viděl jsem vás!
Není to pravda!
Viš, jak jsi dnes mluvil o tom mít děti?
Že by to bylo jako výpověď k celému lidstvu?
Je to pravda, ale není důvod odmítat to,
když je to výpověď lásky.
Arturo, chci s tebou mít dítě.
Olgo.
Pojď ke mně, drahá.
Přestaň.
Nebreč, požádal jsem tě o to.
Neměl jsi a já jsem to neměla přijmout.
Olgo, nejsou to tvé klíče od auta?
Prohlédni si je.
- Moje klíče? - Myslím, že to byl tvůj řetízek.
Jsou na tom dva klíče.
Máš pravdu, jsou moje.
Držela jsem je, když jsem šla do toho bytu,
musela jsem je tam nechat.
- Rychle, řekni Ottaviovi, aby připravil auto. - Co se děje?
Nevím, ale neměli bychom plýtvat časem.
Prostě to udělej!
- A přines mi plášť! - Ottavio!
Ottavio!
Ottavio byl vzhůru, už jde.
Co se děje? Co se stalo?
Pomoz mi!
Rychle, pojďme!
Jeď, Ottavio, sleduj ho!
Proč zastavil?
- Co to dělá? - Chce se zabít.
- Dobrý Bože, musíme ho zastavit! - Jakým právem?
Do takového rozhodnutí nemáme právo zasahovat.
- To je odporné! Odporné! - Olgo! Olgo! Olgo!
Vrať se! Olgo!
Olgo! Polil auto benzínem!
Nechoď blíž, Olgo!
Jeď tam, rychle!
Nastartuj to auto, ty idiote! Ottavio!
Olgo! Olgo!
"Celé si to jenom představuješ!"
"Jak bych se mohl vyspat se svojí vlastní sestrou?"
"Není to pravda!"
Ne!
"To ty k ní máš zvláštní vztah,"
"jako kdyby to nebyla tvoje vlastní dcera!"
"Pozor!"
Olgo...
Olgo!
Přeložil pepua v květnu 2016...
...subtitles transcribed, timed and fixed by davide466