Точка зору
Фільм Лукаса Брюнеля
Спільно з Бенні Зенґою
Режисер та режисер монтажу: Бенні Зенґа
— Погнали!
— Відійдіть всі нафіг!
Нью-Йорк
Аллейкет «Монстертрек XI»
Два правила:
1. Лише глуха передача
2. Відсутність гальм
Більше 150 учасників
Трійка найкрутіших суперників:
Остін Хорс
Крістіан Торман
Альфред Бобе-молодший
На початку аллейкету учасникам роздають маршрутні листи
на яких перелічено чекпойнти (ключові точки)
Перемагає той, хто першим проїде через всі чекпойнти
Монстертрек почався з того, що маршрутні листи кинули у повітря
Чутки про фальш-старт поширились до чекпойнтів
— Вперед, вперед, вперед!
— О боже мій!!!
— Альфред, куди їхати?
— Наліво!
— Та пішов він!
— Ні, блін, чекайте.
— Поїхали!
— Ні, стій, зачекай. — Пішов нахер.
— Погнали, погнали!
— Чекпойнт!
* нерозбірливо *
— Чуваки, ви відстаєте на 70 секунд.
— Ей-ей-ей…
— Придурки!
— Ой… пробачте.
— Дозвольте… вибачте…
— Дякую.
* На чекпойнтах продовжуються непорозуміння *
— Нам треба їхати, пошли його і все!
— Іди нахер, мудак!
— Став позначку.
— Чувак, ти знущаєшся? Підпиши мені листок!
— Ну ти й чмо. Та пішов він.
— Пішов він нахер.
— Я ше повернусь по тебе, мудило!
— Давай, вперед, вперед!
Результати Монстертреку XI:
1. Альфред Бобе-молодший
2. Остін Хорс
3. Крістіан Торман
Коли ми пролітаємо через перехрестя, коли ми мчимо вулицями,
коли ми виконуємо усі ці маневри…
ми робимо це завдяки нашим вмінням і величезному досвіду.
Ті люди, з якими я їжджу…
вони теж такі.
Чому на всіх перегонах попереду завжди одні і ті самі люди?
І майже всі аллейкети виграють одні і ті ж люди.
По всьому світу.
Це тому, що в них є це вміння,
в них є цей талант —
талант проїжджати крізь простір,
невидимий для ока.
Лукас Брюнель: Це простір…
між машинами,
між автобусами, вантажівками.
І…
існує лінія, по якій можна проїхати крізь цей простір,
оминувши усі перешкоди.
Люди навіть не здогадуються, що вона є.
І ми використовуємо цей простір.
Використовуємо кожну можливість, яка з’являється у нас на шляху.
Це той простір, в якому ми перебуваємо.
Це той простір, в якому ми існуємо.
Чому нам це так подобається…
бо в житті є не так багато речей,
які вимагають, щоб ти був абсолютно зібраним,
зосередженим настільки, наскільки це можливо.
І це одна з них.
Нью-Йорк не схожий на жодне інше місто,
в тому сенсі, що тут можна зловити хвилю.
Тут на багатьох вулицях можна потрапити на хвилю зеленого світла.
Це ніби ти пливеш попереду величезної хвилі в океані.
Неймовірне відчуття.
Але ще більш неймовірним є те,
коли ти опиняєшся позаду хвилі.
І світлофори попереду тебе засвічуються жовтим.
А потім — червоним.
І ти вкручуєш зі всіх сил.
Так швидко, як тільки можеш.
І…
ти можеш знову наздогнати цю хвилю,
хвилю зеленого світла, і вона знову тебе понесе.
Я почуваюсь безпечно, коли їжджу тут.
Мені здається, що…
я можу так їздити ще 20 років
і не потраплю в жодну аварію.
Ось наскільки безпечно я почуваюсь у Нью Йорку.
І це тому, що…
якщо подивитись на дорожній рух,
здається, ніби він хаотичний,
але насправді це не так.
Якби ви спробували отак поганяти на мотоциклі
або на машині,
або, ну… на якомусь іншому транспорті з двигуном,
то за вами би зразу зав’язалась нефігова поліцейська погоня.
А коли ви на велосипеді…
то нічого такого немає.
Нью-Йорк прикольний тим, що…
тут можна витворяти зовсім божевільні речі,
а люди майже ніяк не реагують —
не обертаються, не сигналять,
бо…
бо тут і так постійно відбувається всяка херня.
Ну, розумієте. Вони дивляться, як ви шось таке робите
і думають: «Хмм, ну окей».
Типу: «Ок, він знає, що робить».
«Він все розуміє».
«Це прикольно».
— Чувак, дякую, що підвіз!
Їхня реакція — це відсутність реакції.
Просто… «Залишайтесь на місці…»
«І… я з усім розберусь».
«Я все владнаю…»
«І поїду далі».
«Па-па!»
Я їду із Лондона у Дублін,
На ровері з глухою передачею.
Я їду із Лондона у Дублін,
І зі мною ще 40 ідіотів!
Ми їдем через гори…
Чорт, збився. Співати далі?
Добре! Ми їдем через гори, поля і долини,
Проїхали Англію, тепер Уельс.
Велокур’єри покинули своє місто,
І тепер котяться по трасі.
Миля за милею кручу я педалі,
Протираю я свої штани,
На цьому старому скрипучому сідлі.
І все, що я хочу — це кухоль пива!
Остін Хорс: З Лукасом ми користувались GPS-навігатором,
щоб знаходити якісь цікаві шляхи до…
ну, до місця призначення.
То ж нам часто доводилось… імпровізувати і…
їхати через хащі, перелазити огорожі…
Не скажу, що це завжди було приємно і просто, але…
це було весело.
— Наліво.
* Кіото — Токіо *
Токіо
— Ляскаво плосимо до Токіо!
* Всесвітній чемпіонат велокур’єрів (ВЧВ). Токіо, Японія *
— Ей! Ей!
— Еге-ге-гей!
— Давай, давай, їдем!
— Ей, ей!
* Японський мат *
— Ей, ей! Еге-гей!
— Єєє, ти переміг!
* Повільноперегони 2003 * Це називалось «Повільноперегонами», бо всі були одягнені у жіночий одяг…
Принаймі більшість.
І… Це були одні з перших перегонів,
які я зазняв на камеру.
— Погнали-и-и!
— Ей, пішов ти!
— Чувак, як ти так швидко?
— Супер! Це мій пацан!
Мій пацан!
— А ось цей гонщик — чемпіон.
В нього найбільше призів від поліції.
— Це точно.
Я виграв багато поліцейських призів.
— Таа.
— О, чувак, та в тебе камера на шоломі.
— Ага.
— Розказуй.
— Я хочу дозволити людям пережити,
відчути те, що ми робимо.
— Я завжди фанатів від камер на шоломах. Чорт, це крутий шолом.
Ану потримай, я мушу роздивитись.
Альфред Бобе-молодший: — Це ніби дві пляшки Pepsi, ну, уявляєте?
Дві півторалітрові пластикові пляшки Pepsi.
Повні-повнісінькі.
От якщо ви візьмете таке, і причепите собі на шолом,
то відчуєте те, що відчуває Лукас, коли веде зйомку.
— І скільки… скільки воно важить?
— Ну, приблизно…
2 з половиною, може 3 кілограми.
— Напевно, в кінці дня шия трохи втомлена, га?
— Я вже звик до цього.
Я звик тримати шию непохитно, і…
і моя шия… ну, в нормі.
— Прикольно.
— Хочу представити вам цей шолом…
зроблений згідно із специфікацією Лукаса Брюнеля
ее… крапка ком.
— Схоже, правда? — Ага.
— Та, і ти знаєш…
З часом… ти зрозумієш,
що твій периферійний зір здатен на більше, ніж ти думав.
— Я ще цього не помічав.
— Та, це прийде з часом.
— Напевно.
— Двигун №1, двигун №2.
— Я їду за найшвидшими.
Бо там весь екшн, там весь кайф.
* Аллейкет «5 мостів», Нью-Йорк, 2005 *
— Ей!
— Давай сюди!
— Гляньте на нього.
— Подивись на Лукаса.
Чувак, в нього рак мозку, серйозно.
Через все це лайно, яке він носить на голові.
— Рак мозку…
Я ще не усвідомив…
Зараз мені так весело…
але… прийде час, і я буду за це розплачуватись.
— Ей, ану злізь!
— Псих!
— Ти! Стій!
— Ей! Злазь!
— Ану бігом злазь!
— Знімай ровер звідти!
— Шо ти робиш?!
— Я їду по огорожі.
— Мужик, я б надавав тобі по голові, якби не ті камери.
— Злазь давай!
— Я просто їду по огорожі!
— Тобі голова для чого?!
— В мене є камери!
— Ага, а голову не треба?
— В мене є і те, і те!
— І те, і те?
— Мужик!
Та так вбитись можна!
Лондон
— Я зараз дещо поясню, щоб всі точно зрозуміли.
Все, що вам треба зробити, це: зайти у потяг, отримати позначку і вийти із потягу.
Ви повинні пройти цей чек… цей чекпойнт, щоб завершити перегони.
У вас є два шанси відмітитись на потязі.
Але це два різних потяги.
— Напевно так складно ше не було
ніколи.
Добре, шо я тверезий.
Копенгаген
Остін Хорс: Велокур’єри придумали аллейкет для того,
аби ми могли відчути себе чимось більшим, ніж, так би мовити…
ніж просто робітники.
Аби завдяки тому, що ми зважились на участь в аллейкеті,
ми відчули себе чимось більшим, ніж просто люди, які їздять з точки А в точку Б.
А ще… Знаєте, яке у нас життя:
відмічатись на роботі…
привозити пакунки…
І, як би це сказати…
це хороша можливість для нас…
влаштувати справжнє випробування…
ее… наших професійних вмінь.
* Чекпойнт у потязі *
* Учасники повинні встигнути отримати позначку до того, як потяг поїде *
— Пішов нахер!
— Молодці, давайте я гляну ваші листки.
Мені треба перевірити, чи ви всюди відмітились.
— Все, я записую.
— Окей.
* Атлантичний океан. Глостер, Массачусетс *
* Річка Чарльз. Бостон, Массачусетс *
* Жамбек, Угорщина *
* Кошаново, Польща *
* Дублін, Ірландія *
* Острів Рендела, Нью-Йорк *
* Гватемала *
— Та пішов ти!
* Велика китайська стіна *
— Лайно.
* Токіо, Японія *
* Ейндговен, Нідерланди *
* Велотрек Віджореллі. Мілан, Італія *
— Це сталось вперше вже за багато років.
* Фестиваль велосипедних фільмів-2010. Сан-Франциско, Каліфорнія *
* Мауї, Гаваї *
* Анавісос, Греція *
* Всесвітній чемпіонат велокур’єрів (ВЧВ). Берлін, Німеччина *
* Дублін, Ірландія *
* Філадельфія, Пенсильванія *
* Бронкс, Нью-Йорк *
— З вами все гаразд?
— Все добре.
— Ви в порядку?
— Зі мною все чудово, вибачте за аварію.
— Ви мене так налякали.
— Перепрошую!
— Ага, ми швидко їздимо.
* Монстертрек XII *
— Давай, чувак, зроби це.
— Взуй всіх!
— Так, сер, так, сер!
— Так!
— Бля, не бачиш, тут ремонт?
— Бачу, я зрозумів!
— Ви профі, і я профі.
Результати Монстертреку XII:
1. Крістіан Торман (13 хв випередження)
2. Джон-Такі
3. Елі Лоуренс Бренч IV
Його можна назвати міжнародною людиною-загадкою.
Це і так зрозуміло…
Він…
Я… я можу поїхати на край світу,
і я не здивуюсь, якщо побачу там Лукаса.
який кудись прямує
на своєму велосипеді.
І взагалі…
Все, що він робить, він робить…
разом з велосипедом, на велосипеді.
Він такий.
І те, що робить Лукас, не вдається зробити нікому іншому.
Тобто… По-перше він достатньо сильний, щоб встигати їхати за нами.
Я не раз бачив хлопців з камерами, але всі вони одразу відставали…
а дивишся на Лукаса, і він вже там, попереду.
То ж бум! Він швидкий.
Ем…
Крім цього,
у нього є вміння, проїжджати перехрестя…
на яких стільки всього відбувається
і при цьому навіть не покрутити головою навколо.
І це дуже впливає на якість відео.
Бо… Коли ви знімаєте на камеру,
ви повинні уявляти, як це буде виглядати на екрані.
Тому, як би вам цього не хотілось,
але ви не маєте права крутити камерою
на 180 градусів за одну секунду.
Ем… Розумієте, якщо буде багато різких рухів…
то такий фільм буде не надто приємно дивитись.
Відео Лукаса виглядають добре якраз завдяки тому,
що в нього є це чуття… це вміння…
він здатен, ну… їздити безпечно,
і при цьому зберегти чудову картинку.
— Значить так, хлопці, якщо ви хочете їздити по англійських дорогах,
ви повинні робити це згідно з англійськими правилами.
Ясно?
Це означає: займати правильну смугу на кільці…
Бо ми щойно бачили десь 20 ваших.
Неслись через місто, ніби безсмертні.
По зустрічній, і так далі.
Ми не хочемо потім забирати закривавлені трупи.
Ви і так найменш захищені.
То чому ви хоча б самі не бережетесь?
Гватемала
До такого місця, як це, неможливо дістатись,
якщо йти по второваній стежці…
Якщо не ризикувати.
Такі місця найбільш прекрасні,
і водночас вони найбільш смертоносні.
Щоб бути прекрасними…
по-справжньому
вони повинні бути і смертоносними.
Якби так не було…
то це місце стало б таким, яке всі називають «райським», і…
тут би вже були супермаркети…
натовпи туристів…
і інше лайно.
А так…
нічого такого немає.
— Що за херня?!
Погоня демонів
У ролях: Лукас Брюнель
А також: Джон Бейкер
та Серж Лекутовіч
18-ий щорічний всесвітній чемпіонат велокур’єрів
Президент ВЧВ Надір Олівет: — Щодо цьогорічних перегонів…
то найважчим завданням — і я завжди це знав —
було дістатись до місця проведення цих перегонів.
Це було найважче.
* Панахачель, Гватемала *
— Місцеві почули, що сюди приїдуть люди зі всього світу.
І коли ті приїхали, і вони побачили цих… ем…
велокур’єрів… е-е…
які виглядали так, ніби щойно зі зйомок «Скаженого Макса»,
то сказали: «І вони справді гонщики?»
А я їм: «Почекайте і побачите».
І потім… Коли почались змагання,
вони сказали:
«Вау! Як в біса їм вдається стільки пити, і після цього так добре їздити?»
— Давайте сюди.
— Вам в той бік, вздовж стіни.
— Вам туди.
— От лайно.
— Молодець!
Джозефін Рейцель, І місце серед жінок: — Ми всі одна велика сім’я!
— Я буду дуже сумувати…
коли повернусь додому.
І…
Крейг Етрідж, І місце серед чоловіків: — Тут не важливо, хто переміг, перемогли всі.
І це… І це чудово.
— О, дістав.
— Припиняйте.
— О-о-о, ні-і!
— Мені тут сподобалось.
Шкода тільки, що я деколи трошки втрачаю контроль над собою,
як це сталось сьогодні.
— Святий боже…
— Як круто! — Таа… Класно.
— Які це відчуття, побувати на вершині? Ти тепер зупинишся?..
…Після того, як ти там побував. — Ніколи.
— Ти будеш і далі фігачити?
— Так. В цьому вся суть, чувак.
Життя на межі.
Точка зору
Фільм Лукаса Брюнеля
Режисер та режисер монтажу: Бенні Зенґа
Френк Брюнель, батько Лукаса: — Діти… Не намагайтесь це повторити.
Це… Щось таке… Для чого він заточений.
І взагалі, порушення правил…
можна сказати, є нашою сімейною традицією.
Вже довгий час.
То ж…
Коли ви відходите від буденного життя
і починаєте робити щось незвичне,
ви… повинні мати інструменти для цього.
В даному випадку — особливе чуття.
Тому, таке життя — не для всіх.
Метью Макі, менеджер: — Він стрибає з парашутом, їздить на велосипеді під водою!
Дереться на скелі… Він схиблений, у всіх сенсах цього слова!
Знаєте, коли він кудись їде, я постійно думаю:
«Чи повернеться цей чувак живим?»
* Чи перевозите ви плівку? *
* Чи перевозите ви вогнепальну зброю? *
— У нас з собою…
купа зброї,
купа камер,
і всюди напхано патронів.
І це все лайно ми привезли…
Сюди, у бісову Гватемалу, крихітко!
— Більшість своєї роботи Лукас може виконувати будь-де.
Я налаштовую йому мобільні офіси, куди б він не поїхав.
Треба поїхати в Гватемалу? Він матиме 4 девайси для роботи.
В нього буде телефон, лептоп, усе потрібне.
Дивишся на нього, і він постійно працює.
— Оце справжня гватемальська пригода.
— Можеш вистрілити в мене.
— Буенос діас, Гватемала!
Ваша Брюнель, мати Лукаса: — Він так довго цим займався, що я вже була звикла постійно хвилюватись.
І… в якусь мить… не знаю, як давно, але…
Я зрозуміла, що просто перестала хвилюватись. Зовсім.
Бо… Він такий, таке вже у нього життя.
Більше не було потреби переживати, бо ж не можна переживати постійно.
Я зрозуміла, що з цим нічого не можна зробити, і просто перестала хвилюватись.
Напевно, я просто прийняла Лукаса таким, як він є.
Думаю, я прийняла Лукасовий… світогляд.
І те, що він робить.
Лукас усвідомлює, на що він здатен, і що йому слід робити, а що ні.
І… це саме воно… Я прийняла Лукаса, як дорослу людину, яка сама розуміє, що їй робити.
— Вау, крутизна.
— Не підходь близько до краю.
— Уявляю, як тут можна круто нагребнутись.
Грег Гоуш, хактивіст: — Коли він сідає на велосипед, то все… Вам його не дістати. Він вже у своєму світі.
— Якось так: він одягає свій велокостюм,
сідає на свій Ламборджині, чи який там у нього сьогодні велосипед,
і все, і зникає… Ти тільки знаєш, що він десь є, і що він точно робить щось круте.
— Те, як він катається, навіть не назвеш катанням.
Це не якась там прогулянка по парку.
Він їздить на повній швидкості, вгору, вниз, по дорогах, по тротуарах, крізь трафік…
розлякує людей… йому начхати.
Він просто їздить, їздить настільки жорстко, і агресивно, наскільки це можливо.
І… це добре, що він такий, яким він є.
Субтитри: Богдан Прокопович
З допомогою: Андрій Юрчик, Тарас Платко, Марічка Платко.
Точка зору © 2012