Salut!
Cum îți merge?
Concursul va fi în curând, nu?
Nu te speria!
Nu-ți face griji!
Ce dacă ești umilit sau râd toți de tine?
Doar n-o să te lase baltă!
În fond, nu ești Beethoven.
Bineînțeles, nu ești nici Chopin.
Știu asta.
Atunci...
Cine ești?
Și unde ești?
Acum...
ești pregătit pentru călătorie?
Du-te, Watari!
- Blochează-l! - Din dreapta!
S-au schimbat.
Șutează!
Bine!
DAITO: 1 SUMIYA: 0
Fluieratul acela...
răsfrângându-se neregulat peste întinderea cerului senin...
Watari a pierdut și el.
Ce păcat!
Nu plânge! Am făcut tot ce am putut, nu?
Haide, trebuie să dăm mâna cu ei!
Watari!
Mulțumesc pentru susținere!
Ai fost foarte tare.
Eu am pierdut șansa de a deveni vedetă.
Așa că restul depinde de tine.
Mai jucăm la liceu, bine?
Watari!
Pe bune, chiar ai fost tare.
Deci va trebui să aștept până la liceu ca să devin vedetă?
Fir-ar!
Fir-ar să fie!
Sub nicio formă nu mai pierd data viitoare!
Watari și Tsubaki.
Ultimele lor competiții din gimnaziu au luat sfârșit.
CONCURSUL MAIHOU
Am ajuns în punctul în care pot să cânt fără partitură piesa aIeasă.
Dar...
Arima, suntem la oră! Potolește-te!
Încă trei ture!
Watari și Tsubaki au strălucit amândoi.
La fel, și tu.
Erai atât de demnă!
Oare îi pătrund toate tainele?
Oare îl stăpânesc pe Chopin acum?
Exist oare undeva în această muzică?
Unde ești tu, mai exact, în toate astea?
Arima!
Nu știu.
Să-i aducă cineva apă!
Mergeți după asistenta medicală!
Nu știu.
Prietene A!
Da?
Da?!
Nu-mi vine să cred!
Sari peste mese, leșini...
Organismul tău e foarte important.
Ce voiai să fac?
Eram absorbit complet.
M-am simțit mai bine după ce am mâncat sendvișurile cu ou de la Tsubaki.
- Cinci bucăți. - Cinci?
LAPTE
Pisicuțo!
Unde ești?
Te simți bine?
E un parc acolo.
Când eram mic,
am avut o pisică neagră.
Mi-a mâncat bomboana când nu mă uitam,
așa că i-am spus Chelsea.
Mă jucam mult cu Chelsea.
Cred că eram exagerat de atent.
Într-o zi, mi-a zgâriat mâna.
Mâna mea era de un roșu aprins.
Sângele curgea întruna, nu se mai oprea.
A doua zi, mama a luat pisica și a abandonat-o undeva.
Fac asta pentru tine.
Cicatricele pe care le am de la Chelsea îmi amintesc de mama.
Cine ar fi zis că tocmai asta va fi una dintre puținele mele amintiri?
Mă holbam tăcut la spatele mamei, în timp ce se îndepărta cu Chelsea.
„Oprește-te!” sau: „Așteaptă puțin!”
Dacă aș fi spus ceva de genul ăsta, poate că lucrurile ar fi stat altfel.
Începând din acea zi, trăiesc în umbra mamei.
Îți plac sendvișurile cu ou.
Îți mai place și laptele Mu-Mu.
Surprinzător, îți plac și dulciurile.
Nu ești bun la sport.
Nu ești pe potriva lui Tsubaki
și ești puțin invidios pe băiatul ăla cu succes la fete, Watari.
Nu trăiești deloc în umbra mamei tale.
Ești tu.
„Să fii tu însuți.” Nu e chiar atât de ambiguu.
Orice ai face, oricât te-ai schimba, nu are nicio importanță.
Orice ar fi, ești doar tu.
Noi doi nu ne-am născut în Europa și nu avem coafuri ciudate.
Până la urmă, nu suntem Chopin.
Cântă din inimă!
Încearcă din toate puterile să faci din asta interpretarea vieții tale!
Uneori, chiar știi să spui cuvintele potrivite.
Cum adică „uneori”? Încerc să te încurajez!
Din inimă.
„Când ești deprimat, întotdeauna ajută să-ți cuprinzi capul în mâini.
Mâinilor le place să se simtă utile.”
Cine a spus asta?
Charlie Brown.
Asta e o mână mare, cu degete noduroase.
E mâna unui pianist.
Exact cum credeam.
Mâna ta e fericită să o atingă pe a mea.
Abia așteaptă să cânte la pian!
După ce m-am zbătut, m-am rătăcit și am suferit,
soluția la care am ajuns era ridicol de simplă.
Salut! Cum îți merge?
Așa și-așa, cred.
Concursul e mâine, nu?
Tot nu auzi notele, nu?
O să te descurci?
Nu știu.
Dar, vezi tu, există o fată
care crede cu adevărat în puterea muzicii.
E obsedată.
Cred că voi încerca și eu să cred în asta.
Asta nu-i chiar o soluție.
Probabil că nu.
Pari să fii pregătit.
Sunt sigură că va veni și persoana aceea.
Ar trebui să te relaxezi azi.
Mâine va fi o zi importantă pentru tine.
Aici se ține?
E imensă, nu glumă!
Atunci, o să intru.
Kousei?
Mergi în direcția greșită.
Oare se va descurca?
Cerule!
Ce e?
Citește aici!
Lista cu concurenții?
Citește ce scrie la tine!
Köchel, numărul 265, „Strălucește, mică stea”, de Mozart.
Stelele vor străluci deasupra ta!
Stele în plină zi.
Ăla e...
Da.
O întâlnire cu trecutul meu.
Concursul meu începe acum.
FINALIȘTII
Ura!
Mi-am văzut numele!
Ce-a făcut fiul tău, Kenta?
Iar nu s-a calificat. Sunt puțin necăjită, dar ei au fost extraordinari.
Emi Igawa și Takeshi Aiza.
Au fost cu mult mai buni decât ceilalți.
E rodul eforturilor uriașe pe care le-au depus, exersând.
Dezamăgirea e cu atât mai mare.
1: KOUSEI ARIMA 2: EMI IGAWA
Asta îl face pe Arima să dea mult mai bine.
Iar l-au pus în valoare pe Arima.
Arima mă înfurie la culme!
Fiindcă te-a învins iar?
Nu! Doar îmi pregătesc terenul ca să câștig finala.
Dar, în afară de asta... Nemernicul ăla!
A plecat fără să verifice rezultatele, de parcă știa că a câștigat.
Ar muri dacă s-ar bucura și el?
Numai asta mă înfurie la culme!
Nu-l interesează.
Nici alți oameni, nici noi.
Probabil că nici propria persoană.
Tu chiar ești calmă.
Calmă?
N-am fost nicicând umilită în halul ăsta!
Frige!
Dacă nu-l interesăm,
o să-l determin să-și întoarcă privirea spre noi.
O să-l fac să-i pese.
Într-o bună zi. Jur!
Te voi distruge!
Pare puțin mai matur. Dar nu s-a schimbat.
Ochelarii ăia anoști, cu rame negre, sunt aceiași.
Arima.
Nu ne-am văzut de mult.
Nu, Arima?
Păi...
Cine spuneai că ești?
N-au venit mulți oameni, nu?
Dimpotrivă!
Pentru o rundă preliminară, publicul e numeros.
Ar putea fi Efectul Arima.
La toaletă, lumea nu știe să vorbească decât despre Kousei.
E o figură importantă, nu?
De ce ești atât de bățoasă, Tsubaki?
Nu știu de ce am o senzație ciudată.
Iar o să ne arate tehnica lui uluitoare?
Partitură executată perfect, sub controlul maică-sii.
Metoda marionetei secrete!
Lumea îl urăște pe Kousei?
Să respecți partitura și să cânți exact cum și-ar fi dorit compozitorul.
E o reușită incredibilă.
Într-un concurs, ești notat doar în funcție de asta.
Totuși, el poate să câștige doar respectând întru totul partitura.
E din ce în ce mai bun.
Asta nu le convine celorlalți.
Mai ales celor tineri, care așteaptă ceva de la muzică.
Nu mai e nevoie să spun că e și invidiat.
Arima chiar a luat cu asalt toate acele concursuri.
Într-o perioadă participa la multe.
Cred că a fost cam în perioada în care mama lui era internată.
Asemeni unui ceas digital, la el nu există nici cea mai mică eroare sau rezonanță.
Metronomul Uman.
Făcut pentru concursuri.
Marioneta mamei sale.
Un sclav al partiturii.
Numele „Kousei Arima” e celebru.
Ce-i asta? Să te văd! Tu ai fost?
Cine a spus asta? O să-i rup capul!
Ducă-se naibii Arima! Ne-a uitat complet!
Ușor... Calmează-te, Takeshi!
Nu te pierde cu firea!
Tu intri printre primii, nu? Du-te și schimbă-te!
În plus, nu putem spune că Arima ne-a uitat.
N-a știut niciodată cine suntem.
E exact așa cum era și acum doi ani.
Nu-mi place. Numai datorită faptului că e maică-sa o profesoară celebră
a fost tratat preferențial. Dar, deși e atât de talentat,
cântă doar muzică plictisitoare!
Începe jurizarea.
L-am întâlnit prima dată când eram în clasa a treia.
„Data viitoare, cu siguranță.”
Și tocmai când credeam că l-am prins, după ce mi-am întins brațele cât am putut,
a dispărut în zare, ca un miraj.
Era ca porumbelul dintr-un truc de magie. Bang, a dispărut!
Azi, în sfârșit, s-a întors acolo unde îi e locul!
De doi ani aștept ziua asta.
În sfârșit...
concursul e pe cale să înceapă.
Detest să jurizez! E extenuant.
Deja a adormit?
Din nou? E groaznic!
Numărul trei, Yuko Kawanaka. Pregătește-te, te rog!
O să fie totul bine. Poți să faci asta. Poți să cânți!
E ciudat.
Oare pentru că au trecut doi ani?
N-am mai trecut prin așa ceva.
Inima îmi bate nebunește, ca un balansoar stricat.
- Nu... - S-a terminat.
- De ce nu cântă? - A uitat?
- Un concurent mai puțin. - S-a distrus.
Mi-e frică!
Numărul patru!
Aiza, pregătește-te, te rog!
Mi-e frică!
Tuturor ne e teamă.
Teamă
să urcăm pe scenă.
Poate că vei greși. Poate că vei fi respins categoric.
Chiar și așa, strângi din dinți și tot urci pe scenă.
Mi se pare mie sau s-a schimbat atmosfera?
Normal.
A urcat pe scenă marele favorit,
campionul de anul trecut, Takeshi Aiza.
Iată-l! Acum pot asculta, în sfârșit, muzică adevărată!
Chopin, Studiu, Op. 10, Nr. 4.
Îmi place expresia ta. Nu te grăbi, Takeshi!
Nu voi pleca în Germania.
Mă înscriu la Concursul Maihou.
Dar ai fost invitat!
E o șansă fantastică să apari în presa din străinătate
înainte de Concursul Chopin.
Ai câștigat deja Maihou, anul trecut. N-are de ce să fie o prioritate.
Ba are!
EPISODUL 7 ȘOAPTE DIN UMBRĂ
EPISODUL 8 CÂNTĂ DIN SUFLET
Subtitrarea: Clara Petrișor