ПЪТЯТ НА УЧЕНИЦИТЕ (1959)
по романа на Марсел Еме
Париж, април 1943 г.
Пристигнахме.
Няма ли да се качиш? - Не, Ивет.
Не си тръгвай веднага. - Знаеш какво стана онзи ден.
Аз съм виновен. Следващия път няма да ходим на кино.
Ще отидем и ще прекараме цялата нощ заедно,
с всичко, което следва после, нали? - Разбира се.
Разбира се или вероятно?
Говори ли с вашите? - Не можах.
Какво ще им кажеш? - Ще кажа, че Тиерселен ме е поканил
за Великден, при него, в провинцията.
Не е ли добра идея? - Зависи от родителите.
Няма да им кажа, че ще прекарам ваканцията при теб, в Париж.
Наистина си лош лъжец.
Имаш нужда да прекараш 15 дни насаме с мен.
Така мисля. Сериозна нужда. - "Нужда" или "желание"?
Антоан, кога се прибра снощи?
Ти спеше. - Това не е отговор.
В полунощ. Тичах от Тиерселен до тук.
Били сте на кино, естествено. Какво е това?
Шоколад. - А това е истинско масло.
От приятеля му Тиерселен. - Пак ли този?
Баща му има ресторант. Има всичко. - Точно това не ми харесва.
Но не е черен пазар. - Замяна е.
Да не си играем с думи. - Искаше един американски роман.
Казах му да ми даде шоколад и масло.
Да се надяваме, че този път книгата е прилична.
Знаеш ли какво е предложил Тиерселен?
Да го отведе в Бургундия за великденските празници.
И ти се съгласи? - Не виждам защо не.
Това е въпрос на благоразумие. - Не можеш да му откажеш.
Погледни го. - Но той излиза всяка вечер.
Има нужда от сън. - Спи в час.
Ти имаш нужда от слънце.
Може би, но не мога да помоля приятеля му да ме вземе.
Защо не? Може да отидем всички.
Ще се появим и четиримата. "Добър ден. Ние сме семейство Мишо".
Е, къде е маслото?
Но ако ти не си съгласна... - Ти решаваш, Шарл.
Добре, може да останеш в Тиерселен.
Благодаря, татко. - За нищо.
Благодаря, мамо.
На училище ли? - Да.
Ще ме вземеш ли? - Хайде, идвай.
Какви уроци имаш? - Химия и история.
Необичайна смесица. - Шоколадът ли?
Не говоря за това.
Реакцията се пише:
4CIH плюс MnO2
равно на 2H20 плюс Cl2Mn...
Какво стана с ковчезите ти? - Не стана. Жалко, имаше потенциал.
Имам нещо по-добро... шампанско.
Шампанско. - Ще стане ли?
2000 бутилки. Човекът ще е зает на друго място.
Поднових сделката.
А транспортът? - През Ивет.
Тя е сигурна в него. Казва се Люлю.
Вече го е правил и не е много алчен.
А германците? - Познай.
Той сам ще кара камиона с немска униформа.
Браво! Няма какво повече да говорим.
Какво прави тук? - Наказах го.
Върни се на мястото си.
С какво право го наказахте?
Извинете, но не позволявам неуважение.
Бил е неуважителен? Дръпнете си полата, ще настинете.
Това не е гледка за дете, нито за г-н Оливие и мен.
Не, госпожо, не.
Не е възможно в момента, нямам никакви.
Разбирам ви, но...
Не по-малко от три седмици, ако имате късмет. Довиждане, госпожо.
Какво става? - Хората от 4-Е, на улица "Монже".
Счупили са тоалетната чиния. - Защо викаше? Ще я сменим.
Наистина, тази сутрин? - Не, но възможно най-скоро.
Имаме няколко тоалетни чинии. - А таксата?
Няма да ги караш да чакат три седмици? - Ще чакат.
И когато са изчакали достатъчно,
ще се радват да ни отмъкнат една тоалетна от ръцете. За 5000 франка.
Не сме тук, за да въртим черен пазар и да използваме наемателите. Соланж.
Ние сме посредници на предприемачите.
Ако няма тоалетни на разположение... - Има.
Няма да има.
Пишете писмо за улица "Монже".
"Госпожо, в отговор на обаждането ви, имам радостта да ви информирам..."
За какво е това? - За трудните времена, в които живеем.
"...имам радостта да ви информирам, че агентът ни..."
Дори да остане само един честен бизнес...
Ще бъде нашия. Жалко, че ще фалираме.
"...ще се свърже с вас, за подмяна на тоалетната."
Бизнесът ни няма да се провали, но ще остане чист.
Като снабдители на тоалетни. - Да, с усмивка и вдигната глава.
Негово Превъзходителство се изказа.
Докъде бях стигнал? - "...за подмяна на тоалетната ви."
Страхливец, лицемер.
Ти си лентяй и мошеник, така че майната ти.
"Искрено ваш" и така нататък. Напечатайте го веднага.
Имай предвид, че съм свиня. - Аз също.
Какво стана с пътуването ти до Бургундия?
Баща ми се мръщи малко, но се съгласи.
Десет дни с Ивет. - Браво.
Кажи ми... когато прекарваш цяла вечер с една жена...
колко дълго правиш любов?
И колко пъти? - Колкото се може по-малко.
Няма оценки за количество, само ще се похабиш за нищо.
Говоря ти сериозно. - И аз!
Добър ден. - Добър ден, г-н Доминик.
Здравейте, деца. - Здравей, татко.
Искаш ли два билета за бокс? - Не тази вечер, имам домашно.
Извинявай, не знаех. Браво.
Марсел, сервирай ни на обичайната маса.
Г-н Тиерселен, знаете ли за шампанското?
Да. - Не знаете най-хубавата част.
Шофьорът ще бъде в немска униформа.
Ще ти дам малък съвет. Говориш твърде много.
Повече не искам да слушам за това или за теб.
Баща ти не е много мил с мен. - Спечели си 200 000 франка.
И усмивка ли искаш?
Може ли да се присъединя? - Там си си добре.
Не си ли с Флора? - Знаеш ги жените. Въпрос на физика.
Ухажваш ги, събличате се, всичко отнема време и за какво?
Не, на нашата възраст, има по-хубави неща за правене.
Едното не пречи на другото. - Напротив, виж себе си.
Не изглеждаш много умен. - Ти си умен и за двама ни.
Това не е смешно. - Обичам я и не го крия.
Ето. - Не, мерси. Любовта е като цигарите.
Когато пушиш за първи път, се мислиш за голям тарикат.
Щом осъзнах това, отказах цигарите.
Отказвам и жените. - Това си е твое право.
Важно ли е да спиш с Ивет? - Просто ме прави щастлив.
Какво е толкова по-важно от това да спиш с Флора?
Трябва да бъда във форма. - За какво?
Почти забравих. Твоят дял от работата със захарта.
Благодаря.
Сега може да й платиш за седмицата. - Какво значи това? Ивет ме обича.
Може би, но дали ще те обича без парите.
Никога не ми е искала пари. - Няма време, ти ги даваш веднага.
Довиждане.
Поздрави я от мен. Не се шегувам.
Все пак дойде. Какво ще пиеш? - Чаша мляко.
Сега пък пиеш мляко. - Не прави такава физиономия.
Какво ми е на физиономията?
Може да си по-мил с мен. Спомни си индустриалеца от Динан.
Разкарах го, а човекът ме боготвореше като светица.
Защо не се обадиш на Динан? - Заслужаваш го. Свиня такава.
Ако пак ми изневериш...
Извини ме. - Няма ли да ме целунеш?
Не обичаш мляко. - А после?
Трябва да работя.
Когато беше на неговата възраст... - Пол е интелектуалец, старче.
Бакалавър. Не знаеше ли? - В това е истината.
Ако си образован, може да използваш другите.
Иначе може да използваш само фльорци.
С образование може да станеш чиновник или учител по пиано.
Извинявай, че не завиждам много. - Имаш право, но Пол е различен.
Той е интелектуалец, но с улично обучение.
Видяхте ли го с Флора? Без големи думи.
Всичко е в авторитета. Повярвайте, истински бащичко.
Ти си.
Внимавай!
Добро утро! Мама тук ли е? - Да.
Ходи ли на зъболекар. - Да, и не ме болеше.
Боляло е, но ти си била смела.
Ти ли си? Закъсня.
Да, но имам две добри новини. С коя да започна?
Уредил си сделката с шампанското? - Да. Това те интересува най-много, а?
А втората? - Не мога да се сетя.
Опитай. - Кажи ми, нямам идея.
Опитай повече. Става въпрос за мъж. - Мъж? Познавам ли го?
По-добре да не го познаваш. - Баща ти? Какво каза?
Въпреки всичко... - Знаех си, че ще се съгласи.
Знаеше, знаеше. Накрая готово, отивам в Бургундия.
Обичам провинцията. Да легнем на тревата.
Чакай, ще се отърва от Шу.
Отиди до портиера и си прочети книжката.
Вече я прочетох. - Гледай картинките.
Сега ще ни трябват две.
Знаех, че ще каже "да".
Влез.
Ти ли пазиш?
Искам да се върна вкъщи, скучно ми е.
Качвай се тогава. - Не достигам звънеца.
Хайде, ела.
Има ли новини от татко ти? - Да, той е в салата.
Не в салата, а в Сталаг. Ста-лаг.
Това е лагер пълен със затворници. - Какво са направили?
Нищо. В това е работата. Нищо не са направили.
Трябва да изчезвам. - Мина ти удоволствието и бягаш.
Идвам! - Имам домашно за утре.
Ти и твоите домашни.
Извинете, но тази млада... - Портиерът ме остави сама.
Нямаше нужда, г-н Котолие. Много сте мил.
Г-н Котолие, ще ми направите ли една услуга?
Ако мога. - Със сигурност.
За един приятел. Елате.
Антоан! Ела.
Това е г-н Котолие. Той ще ти направи домашното.
Какво домашно? - Не знам. Обясни му.
Не съм сигурен, че идеята е добра.
Малко съм смутен, господине. - Г-н Котолие е учител.
Бях. - И какво... не сте забравил.
Приятелят ми има домашно за утре, но няма време да го напише.
Не разбирам... - Просто е.
Напишете му домашното, кажете си цената и всички ще са доволни.
Мисля, че разбирам, но ми предлагате необичайна сделка.
И разправят, че французите си помагат.
Може би, младежът си мисли, че ще свърша лоша работа.
В края на краищата... - Работата си е работа.
Колко ще струва? 200?
Поне. - Моля ви...
300?
Това е нелепо.
Ако предпочитате, имам много храна.
Мляко, кафе, шоколад, готварско олио...
За патриотизма е. - Кое?
Домашното. "Патриотизмът не спира хуманизмът: обратното е вярно."
Не го написах, защото не съм съгласен. - С кого?
Грешите, темата е много добра. Знам какво си мислите.
"Родината, земята на нашите предци."
Не разширяваш идеята за потеклото, а я задълбочаваш.
Видяхте ли, знаете много добре. Дай му парите.
Да не е много дълга. Трябва да я препише.
Извинете изненадата ми от младеж с толкова пари.
Бъдете изненадан и се възползвайте.
Не беше много мила. - Беше щастлив да вземе парите.
Знам, но не бива да говориш така. - Обожавам те.
Ето, ако имаш още място. - Антоан, бинокъл!
Не мога да ти го взема. - За разходките ти в Бургундия.
Ще ме забавят. - Разходките не са само за упражнение.
Трябва също да се гледа и мисли. - И да се чупи.
Това е по-добра причина.
Не харесвам германците, но когато става въпрос за оптика...
Поне в едно нещо да са прави.
Да не закъснееш, скъпи. - Няма.
Ще тръгвам. - Взе ли всичко?
Да, благодаря.
Ами, ето. Мамо... - Нали ще ни пишеш?
Веднага. - Не го притискай. Чак да пише...
Да, обещавам. - Няма ли да му дадеш малко пари?
Разбира се.
Колко ти трябват? - Освен за билета, няма да харча нищо.
Знам, но съм малко притеснен, че ще се окажеш някъде,
където нещата са по-скъпи.
Не му разваляй удоволствието. - За това ще е нужно повече.
Да видим, колко?
1000 франка. - Това е много. Не знам, 500?
Ето, синко, вземи 1000 както поиска. Не от теб, от майка ти.
Благодаря, татко. - Внимавай, не ти давам дребни.
Поне ги постави в портфейла си.
Оставих го в стаята си. Поне така се надявам.
Ето, спокоен ли си? - Така по бива.
Сега трябва да тръгваш, Антоан.
Глупаво е, но ме боли, че ви напускам. - Не ставай сладникав.
Ти заминаваш, ние оставаме. Глътка свеж въздух за семейството.
Хайде, тръгвай. - Добре. Тръгвам.
Бъди по-решителен, не отиваш толкова далеч.
Самолет. - Внимание, тревога.
По дяволите, трябва да изчезвам.
Довиждане, татко. - Довиждане, синко.
Довиждане. - Палтото ти.
Не мога да видя нищо.
Татко, отдръпни се малко. Биноклите са забранени.
Чакай, виждам нещо в млекарницата.
От 11:00 ч., раздаване на готварско олио.
Бързо, Пиерет. Бягай на опашката.
Тези деца са толкова мили.
Ето ме!
Ти си. - Не се ли радваш да ме видиш?
Да, но Люлю още го няма. - Ще дойде.
Не съм толкова сигурна.
Какво е това? - Униформата му. Скъсана е на гърба.
Няма нужда да я поправяш.
Каза 11 ч. Ако е имал проблем...
Все пак говорим за 200 000 франка.
Ще ги имаш. А аз ще получа прекрасен подарък.
Вече си го купила? - Да.
Какво е?
Как ти се струва? - Чудесно.
Харесва ли ти? - Да.
И заслужава целувка. Но аз какво да ти дам?
Тъкмо затова се тревожех. - Защо?
Ами, виждаш ли... Казах си: "200 000 франка..."
Това не е всичко, разбира се... но е глупаво да пазим парите.
Прахосват се, всичко става по-скъпо и след време не струва нищо.
Не съм ли права? - Продължавай, слушам те.
Подиграваш ми се. Идеите ми са икономични.
Разбира се. Какво ново има? - Не ти казах.
Люсиен понякога получава палта втора ръка. Нали я знаеш Люсиен?
Овчата кожа е твърде разпространена,
но тази от норка, разбира се, няма начин.
От астраган е за стари дами, нали? - Абсолютно. Но какво остава?
Всъщност, има от оцелот. - Това е хубаво, те са сладки.
Хубаво, малко животно. - И лесно за носене. Стои ми добре.
Тук ли е? - Не, резервирах го за 30 000 франка.
Но се тревожа, че ако не платя останалото...
Кожарят!
Ти ли си? - Дали съм аз?
Знаеш ли какво стана? Пол ме заряза.
Сама ли си? - Не, Антоан е тук.
Даваш ли си сметка? Дадох година от живота си на това момче
да го уча как да се облича. И ме оставя така...
Защо? Питам те. Наистина, защо? Какво мислиш?
Не знам. - Това е най-добрата част.
Господинът е твърде млад за приятелка и трябва да учи за бакалавър.
Кълна се, че от всички думи използва "бакалавър".
Да посмее да каже това на жена! В лицето ми!
Такъв си е Пол. - А, ето те.
Няма нужда да му казваш, той знае. - Казал ли ти е?
Не. - Виж го как лъже.
Малкото кутренце на Пол. Отивай да си играеш с Шу.
Остави я.
Ах, малкият негодник. - Нали няма да плачеш за него?
Това ще ме разстрои. Не си струва!
Никой не се отнася така с мен. Ще ме моли за прошка.
Ще пълзи в краката ми, ще лиже паважа,
и когато поиска да стане, ще кажа: "Момче, ще те приема от съжаление."
Видя ли, щастие. - Ще видиш какво те чака.
Какво иска Пол от Антоан? Ще хвърли всичката работа на теб.
Казал е това? - Горе-долу. Прави каквото искаш.
За разлика от мен, ти си предупредена. - Нека опита. Не ме е страх от него.
Плюс това е различно. Аз съм всичко за Антоан.
Ти какво си за Пол? - Е, благодаря!
Ето го! - Пол?
Не, Люлю. - Не искам да виждам никого.
Здрасти. - Уплаши ме.
Изнерви ли се? Спокойно. - Всичко е готово.
Ивет! - Погрижи се за него, сега се връщам.
Изпаднала е в състояние, а? - Дръжте.
Добре изглежда.
Всички жени могат да шият, дори да не го признават.
Добре ли е? - Да. Това ще надживее войната.
Не, че съм военен тип. Напротив...
Не понасям островърхи шапки, със или без нашивки.
Така, ще ги разкарам всичките... ченгета или митница.
Не, че ще ги търся. Но ако спрат камиона, тогава...
Ще се появя: "Мирно" и ще млъкнат.
Затова харесвам ченгетата.
Искат да ми разбият мутрата, но ще трябва да приберат юмрук.
Хайде, да тръгваме.
Ивет. - Веднага се връщам.
Какъв ви е камионът? - Чисто нов. Върви на дървесен газ.
Вдига над 64 км в час.
По кой път ще минете? - Не знам още. Зависи от ситуацията.
Понякога минавам по главния път.
Със сигурност ще се върна по Сен-Дени.
От там – право по канала.
После по задните улички и до склада.
Хайде, чао.
Късмет. - Защо? Страх ли те е?
Не, но това е първият ми голям удар. Не искам да се провали.
Няма да успееш. - Зле ме познаваш.
Ето.
Всичко ли е наред? - Да.
Хубаво ли е? - Супер.
Това не трябва да се пие с това. - Казах му.
Тази вечер всичко е бургундско, г-н Тиерселен.
Прави проучване.
Добър вечер.
Познавате ли Бургундия? - Мисля, че да.
Кажете му какво да каже на баща си. - Научи списъка с вината наизуст.
Приятен апетит и приятна ваканция.
Писмото до нашите? - Какво писмо?
Когато си на пътешествие, пишеш писма до вкъщи. Готово е.
Веднага си писал вкъщи?
Гадно ми е да лъжа баща му. Наистина страдам.
Хей! Ами ти? - Моля ти се.
Добре, и ти страдаш. Казах си, един лесен начин да спрем страданието,
е Антоан наистина да замине за провинцията.
С мен, разбира се. - Ти си напълно луд.
Приключваме работата с шампанското, прибираме парите и тръгваме.
Но Ивет и аз... - Не съм споменавал Ивет.
Същото е. - Ивет?
Антоан е напълно свободен. - Видя ли?
Само че забравяш едно нещо.
С Антоан решихме да не се разделяме повече.
И как ще живеете, ако мога да попитам?
Както сега. Антоан ще води бизнеса си.
Антоан няма клиенти. - Ще си намери.
Опитай. - И аз ще работя.
Сега вече сме във Вълшебната страна.
Чуваш ли го? Кажи нещо! - Ще се справим и без много пари.
Междувременно, се наслаждаваш на коженото си палто.
Само защото си бил вулгарен с Флора.
Благодаря. - Г-н Тиерселен.
Телефонът. Г-н Доминик.
Свържете ме в кабинката. Приятен апетит. Извинете ме.
Не, че се оплаквам, но предпочитам наденичка пред змиорка.
Добре, ще видя какво мога да направя.
Ало? Ти ли си, Доминик?
Какво се е случило?
Добре. Изчакай една секунда.
Роже, извикай г-н Пол. - Добре.
Да, и какво?
Г-н Пол, баща ви ви вика в кабинката.
Ядосана ли си? - Винаги е така, когато си с Пол.
Знаеш, че не мога да споря с него. Имам нужда от него.
Повече от мен? - Не говори глупости.
Ако беше истински... Щеше да се справяш и без Пол.
Ако бях мъж ли? - Не казах това.
Каза достатъчно.
Приключихте ли?
Кафе? - Не, благодаря.
Деца, ако искате да живеете без пари, сега е моментът.
Сбогом, шампанско. Полицията е открила склада.
Боже Господи! - А Люлю?
Съжалявам, той е приятел, но... - Не може ли да направим нещо?
Какво? Дори не знам по кой път е минал.
Всичко се провали. Ти не знаеш, нали?
Не.
Какво правиш?
Къде отиваш? - Да намеря Люлю.
Как? Ти си луд! - Знам маршрута му.
Знаел си и не каза на Пол?
Ако бях истински мъж, щях да се справям и без Пол.
Не казах това. - И повече няма да го кажеш.
Не отивай! А полицейския час? - Пука ми за полицейския час.
Недей, Люлю ще се оправи. - Не става въпрос за Люлю.
Не ми пука за парите. - И за парите не става въпрос.
Люлю!
Люлю! Спри!
Пристигнахме. В края завий надясно.
Спри! Спри Люлю!
Спри!
Люлю, спри!
Каква е тази врява? - Да им избягам ли?
Луд ли си? Спри, ще проверя. Няма да ме прецакат.
Какво става? - Извинете, свирнахме заради този.
Имаш ли разрешение да излизаш нощем?
Какво е направил? - Забранено е да се държи за камиона.
Освен това има полицейски час. - Аз му давам разрешение.
Уморен ли бяхте?
Да, господине. - Качете се.
Ако го оставя, ще го арестувате. Аз ще го отведа при родителите му,
това ще покаже, че и германците са хора.
Хайл Хитлер!
Какво става?
Забрави за Доминик. Полицията е там. - Какво?
Писмо от Антоан. Изненадана ли си?
Не го очаквах толкова скоро. - Почти тревожно е. Всичко е наред.
Освен това е дълго. - "Скъпи татко, мамо, Пиерет.
Прекарвам си чудесно, въпреки че постоянно съм на нокти."
Добре му казах да внимава.
"Татко добре ми каза да внимавам.
Времето е чудесно, затова направо излязохме на разходка в гората.
Взехме с нас Грибуй, кучето на фермера –
голямо, хубаво, мило животно."
Това е добър син, как разтяга. - Не се подигравай.
Само се шегувам. Всъщност го намирам за много трогателно.
"Цве..." Какъв ужасен почерк.
Какво ти има, миличка? - Нищо, просто мисля за Антоан.
Трябва ми кърпичката.
Какво става? Дали не завижда? - Не знам.
"...голямо, хубаво, мило животно.
"Цветята още не са разцъфнали. Всичко е спокойно..."
Боже мой! - Какво има?
Срочните оценки на сина ти.
Господинът, който се увлича по фермерските кучета.
Какво пише? - Не разбирам.
Винаги е бил сред първите в класа. Последните му оценки бяха перфектни.
Погледни това. 22-ри, 13-ти, 8-ми.
8-ми? - Има само девет германци.
И бележката на учителя: "лежерно", "в свободно падане".
Почакай, за начало... този младеж се връща утре.
Ти какво мислиш? - Не знам, може би е уморен.
Здрав е като бик. Просто оставя нещата да му се изплъзнат.
Може да му се е случило нещо.
Какво ли може да се случи на 17-годишно момче,
на което нищо не се е случвало.
Любовна афера? - Какво? Любовна афера?
Това беше добро! Любовна афера.
Любовна афера значи. Това е просто перфектно.
Благодаря, Шу.
И може ли да попитам как ще съобщите новината на родителите на младежа?
Да, всезнайко, може. - Ще го търсят навсякъде,
ако го криете. - Знам. Помислила съм за това.
Как ти се струват чорапите ми? - Очарователни.
Нарисувай шевовете. - Добре.
Идеята е, че не бива да се прибира вкъщи.
Представи си, че полицията издирва Антоан?
"Полицията"? - Казах "представи си".
В такъв случай, трябва да изчезне. - Да.
Готово, ти разбра. Полицай отива в дома му и казва...
Това гъделичка. ...казва, че го търсят и пита къде е?
Те казват, че не знаят. На другия ден Антоан им пише:
"Не се тревожете, на безопасно място съм."
Така няма да се прибере и всички ще са доволни, нали?
Да. Измамата с фалшивия полицай.
Имаш ли някого предвид? - Още по-добре, миличък.
Гестапо. - Не мърдай така.
Да, аз имам униформа. - Той ще го направи за Антоан.
Браво. Дължиш му услуга. - Ако не беше той, сега да ям каша.
И ти си съгласен с това? - Разбира се, че е съгласен.
Ти не си ли? - Знаеш какво мисля аз...
Но какво за родителите ти... - Това е за тяхно добро.
Не разбираш. Когато е там, трябва да ги лъже постоянно.
Мислиш ли, че е приятно да живееш така? Повярвай ми...
Още една голяма лъжа и край с лъжите.
Така е по-честно. Не си ли съгласен? - И сега какво?
Люлю може да си върви. - Не, тази вечер.
Не искам майка ми да остане сама. - Ти си добър син.
Баща ми се прибира в 18:30 ч. Без шеги, нали?
Деца, всеки да прави каквото си иска. Аз отивам за парите от камиона.
Точно така. Той го спаси, ти прибери парите.
Ако искаш, давам ти моя дял. - Не, вземи всичко.
Радвам се да услужа. - Прав е. Не е направил нищо.
Задръж всичко. - Видя ли? Истинска домакиня.
Нали не се сърдиш, миличък?
Обожавам те!
Внимавай с чорапите ми!
Пипнах те, малък перверзнико! На твоята възраст! Отвратително!
Ами ако кажа на майка ти? Колко си бил ловък.
Възползваш се, че изпуснах молива. Засрами се! И аз ти имах доверие.
Това, което видях, е непростимо. - Не е това, на което прилича.
Не ме оставя на мира, дразни ме, опипва ме... и говори мръсотии.
Понякога се плаша. - Кой би предположил?
Не се преструвайте, че на вашата възраст и... На колко години е?
Не знам. Поне на 16. Вие не знаете ли?
На 16? Както казвах. Вие сте го провокирала.
Признайте. - Откъде да знам?
Стресирани сме от войната, моралът трудно се поддържа.
Живеем на ръба на нервите си.
Здравейте. - Здравей.
Хваната в действие! - Точно така.
Вървете и да мирувате и двамцата.
Какво ново?
Има ли нещо? - Да.
Синът ми има любовница. - Браво! От кога?
Не знам. Току-що научих.
Не и Соланж?
Не, няма да разбереш. - Как научи?
От известно време го няма никакъв в училище.
Бяга от час? - По-лошо. Последен е във всичко.
Какво ще правиш? - Нямам идея.
Първо ще помисля. За щастие, имам време.
Поне в провинцията няма да е с нея.
Няма крака ли? - Какво имаш предвид?
Не може ли да отиде с него? - Имаш право.
Да! Може би Тиерселен е в същото положение.
Ще отида да се видя с бащата. Ще му направя услуга.
С това ще се почувствате по-добре. - Сервитьор. Сметката, моля.
25 на 100. - Извинете, барман.
Дамата на онази маса... с господина и момичето.
Къде? - Сигурен съм, че я познавам.
Тя не управлява ли едно много... гостоприемно място?
Улица "Бруйер", 62? - Точно така. Много хубава къща.
Ще предам благодарността ви. Това е леля ми, господинът е баща ми.
Извинете, не знаех. - Няма проблем.
Познах го. Идва при мен цивилен.
Той е индустриалец от север. - Будалкаш ме.
Не. От северна Германия. Те също са северняци, нали?
Може да е полезен. - По-спокойно, Лусет.
Не се паникьосвай, но имам сведения. Тази зима идва инвазията.
Повярвай ми, сега не е моментът...
Не е моментът да се забъркваме с тях. Най-добре да останем добри французи.
А ако германците се разкарат? - Ще дойдат американците.
Наистина. Ама че съм глупава.
Да, господине? - Нищо, благодаря.
Искам само да говоря с г-н Тиерселен. - От името на кого?
Г-н Мишо. Не ме познава, но синът ми Антоан и неговия син са приятели.
Ще му предам.
Имам старческа простуда.
Каза ли, че съм тук? - Иначе отново ще се върне.
Какво искаш да му кажа? - Не знам. Прикритие за Антоан.
Виж какво иска. - Кълна се... ти и твоите схеми...
Кажи му, че идвам.
Какво да му кажа? - Достатъчно е да го погледнеш.
Какво ти казва? Честна работа, не е пиянде.
Казах ти да не говориш така. Звучиш простовато.
Той има докторска степен, а това е различно от бакалавър.
Все пак този тип не са много забавни. - Зависи.
Когато бях в Роян, имаше един регистратор, плешив, образован.
Няма да повярваш как се забавлявахме.
Тиерселен. - Г-н Тиерселен, дойдох да ви видя.
Не толкова да ви "видя", колкото да поговорим.
Разговор като баща с баща. - Слушам ви.
Ами, става въпрос за моя син и вашия.
Знаете, че те заминаха за провинцията.
Благодаря ви със закъснение за поканата, но...
Но? - Точно това пътуване ме притеснява.
Мислите, че не са заминали ли? - Не.
Тази сутрин получих писмо от Антоан. - Много хубаво.
Не разбирам. Какъв е проблемът? - Слушайте, г-н Тиерселен,
поради известни причини, с жена ми започнахме да се съмняваме
дали това пътуване не крие... някаква тайна от младежки тип.
Например?
Може да става въпрос за малка лудория, в която не са съвсем сами.
Тоест, заминали са с мацки... с жени? - Да, виждате, че мислите като мен.
Не съвсем. Бъдете спокоен, защото вашия си, извините...
не го познавам, колкото до Пол, бих се учудил, дори бих бил потресен.
Извинете за езика. - Възхищавам се на признанието ви.
Не е такова. Колкото става въпрос за жените, взел съм предпазни мерки.
Предпазни мерки? - Просто направих каквото можах.
Не е сложно. Когато Пол навърши 14, му дадох пълна свобода.
На 14? - Повярвайте, така е най-добре.
Може да говорим и седнали, нали? - Разбира се.
Тъкмо бях със сестра ми. - Смутен съм, преча ви.
Не, ще се радва да се запознаете. Лусет, това е бащата на Антоан.
Мадам. - Настанете се удобно, г-н Мишо.
Благодаря.
Това е Олга. Работи със сестра ми.
Има разкрасителен салон. Тя помага.
Струва ми се, че мадам... - "Мадам"...
Нищо. Опитвах се да бъда галантен.
Не се срамувайте. - Кажете нещо галантно.
Изгубих момента. Трябва да рекапитулирам.
Моля, започнете отначало. Имаме много време.
Ами, ето. Г-н Тиерселен каза, че мадам има салон за разкрасяване
и че тази госпожица й помага. Исках да кажа,
че мадам няма нужда от помощ в разкрасяването.
Почакайте... но ако някой може да помогне, това е тази госпожица.
Дайте. - Малко.
Да, да. - Благодаря.
С г-н Мишо обсъждахме образованието на децата ни.
По една деликатна тема – отношенията между момчетата и момичетата.
В това няма нищо лошо. - Не сме говорили за мръсотии.
Жалко. - Чуйте я.
Всъщност, проблемът не е еднакъв за момчетата както за момичетата.
По-скоро са противоположни. - Комплиментите, например.
Въпреки, че имат едни и същи любопитства, които да се пазят.
Както казвате: "да се пазят". - Лусет...
Без простотии.
Не говорехме за това, г-н Тиерселен.
Въпреки че в края на деня, бих могъл, като всеки друг мъж...
но времето ми е противник. - На колко години сте?
Вече са твърде много, за да си призная.
Не бих казала. - Тъкмо затова и аз не казвам.
Олга... - Няма нищо нередно.
Не ни оставяй да умрем от жажда. - Извинявай.
Дръж се. Тази година се омъжваш.
Барман, същото. - Добре. Благодаря, г-н Пол.
За нищо.
Марсел, още една бутилка.
Оглеждай се за Антоан и му обясни.
Какво си намислил? - Не се тревожи.
Скоро бащата Мишо няма да е толкова строг със сина Мишо. Отивай.
Олга, Олга! Не мога да я оставя и за секунда.
Извинете, но щом си хареса някого...
Какво ще си помисли господина за теб? - Наистина. Какво си мислите за мен?
Нищо неприятно.
Видя ли? Като всички мъже, виждаш лошотия навсякъде.
Г-н Мишо поне не е свиня.
Правя грешки като всички, но...
определено не може да се каже, че съм свиня.
Гестапо.
Г-н Мишо? - Няма го.
А г-жа Мишо? - И нея я няма.
Кога ще се прибере? - Не знам.
Може ли да изчакам? - Не!
Но трябва да вляза.
Отвори де.
Ще се върна по-късно.
Познавам ви само от десет минути, но вече ви държа за ръката.
За вас сигурно е нормално, но не и за мен.
Дори бих я целунал, ако можех? - Не е трудно.
Готово.
В момента съм щастлив, Олга. Може ли да ви наричам Олга?
Разбира се, не сте против.
Дори съм щастлив, че съм щастлив, ако ме разбирате.
Разбира се. - И да не разбирате, няма значение.
Да... щастлив, сякаш войната е свършила.
Чувствам се много добре. - Аз също. Личи ли ми?
Бих казал, че да, и се питам защо.
Може би ви харесвам. - "Може би"?
Това, което се случва, е много странно и много трогателно, нали?
Не мърдайте... Да останем напълно неподвижни.
Да останем или да тръгваме?
Би било едно и също. Не бихте могла да ми дадете повече.
Определено бих могла. - Разбира се,
но аз какво мога да ви дам? Не съм млад и не съм красив.
Защо говорите така? - Защото...
Това не е важно в момента. "В момента".
Никога не съм казвал толкова често "в момента", колкото сега.
И какво може да се случи между нас двамата?
Малък романс на лудостта. - Точно така. Защо не?
Да. "Защо не?" - Не ви ли се е случвало преди?
Може би не съм срещал някой, който да сподели лудостта.
Има шанс това да бъда аз. - Да, много голям шанс, Олга.
Олга се е върнала. На почивка ли бяхте?
Да, в Роян. Знаете ли го. - Да, бил съм там.
Какво строят там? - Атлантическата стена.
Ще задържи само морето. - Мисля, че ще си свърши работата.
Не искам да ви противореча... - Изглежда много здрава.
И господина знае добре, той е в артилерията.
Капитан Хацфелд. - Съмнявам се. Мишо.
Тези парижки барове са чаровни, човек може да забрави формалностите.
Наистина ли? - Да.
Тогава, да бъдем неформални. Капитане, вие изгубихте войната.
Завладяхме навсякъде... Франция, Русия, Гърция, Норвегия.
Винаги е възможно да загубим тази война.
Тогава ще спечелим следващата. - Няма да има следваща.
Господине, не познавате Германия.
Олга. Господине.
Не ви липсва смелост. - Да. Как се случи това?
Отдавна искам да разтоваря това от гърдите си. Сега го направих.
Затова е толкова невероятно да бъда с вас.
Идвате ли? - Ще си помисли, че ме е страх.
Мисля, че разбра. Хайде.
Позволете? Ето.
Вече? - Живеем един до друг.
Тя не знае къде живея. - Внимавайте, винаги познава.
Извинете. - Разбира се.
От шефа.
Предайте уваженията ми на сестра ви. - Намери ви за много симпатичен.
До скоро, надявам се. - Аз също. След вас.
Барманът да не ви даде любовно писмо?
Ти ли си? - Да, аз съм. Малко закъснях.
Не можах да се откача от Тиерселен. Прекрасен човек.
Шарл... - Какво?
Скъпи... - Какво се е случило?
Идвали са от Гестапо.
От Гестапо? - Германец. Пиерет е била сама.
Пиерет? Не те ли беше страх? - Малко, да.
Какво ти каза? - Нищо, че ще се върне.
Нищо друго? - Не. Какво иска?
Не знам. - Да не криеш нещо?
Хайде. Знаеш, че не. Да помислим... не знаем нищо.
Дори не слушам радиото. Не познавам евреи.
Не по моя инициатива, просто така стоят нещата.
Господи! - Какво?
Не, не е имало време. Да, възможно е. Леле!
Какво има? - Имах конфликт с един немски офицер.
Къде? - При Тиерселен. Какъв съм идиот.
Знае името ми. - Луд ли си?
Ами той ми даде неговото.
Вие ли сте, г-н Мишо? - Да, аз съм.
Искам да говорим за сина ви, Антоан Мишо.
А, за сина ми? - Искам да говоря с него.
Той не е тук, господине. - Имах такива съмнения. Къде е?
На почивка. Не знам къде.
Мисля, че сте му дал много свобода. - Да, много голяма.
И я използва, за да си създаде много опасни занимания.
Почакайте, господине. Мисля, че познавам сина си...
Ние също го познаваме. - Какво е направил?
Мисията ми не е да отговарям на въпроси, а да го намеря.
Отказвайки да разкриете местонахождението...
неговото местонахождение... правите нещата по-лоши.
Не мога да ви кажа нищо повече. - Тогава отново ще се върнем.
Може би не е толкова сериозно. Не бъдете твърде разтревожени.
Мръсен лицемер.
Каква стана тя. Какъв късмет, че го нямаше.
Но Тиерселен ме увери... заминали са за провинцията.
Да се надяваме да останат там.
Татко? - Да?
Не е в провинцията. - Какво казваш?
Вчера го видях да кара колело. Не ме видя.
Защо не ни каза? - Сигурна ли си?
Да. Не исках да го издавам. Затова плаках на писмото му.
Но това писмо... - Очевидно е алиби.
Знаел е, че ще го търсим. - Затова е офейкал.
Мътните го взели. - Защо не ни каза къде е.
Елементарно. Тайната трябва да се пази. Дори от родителите му.
Не се чуди защо има слаби оценки в училище.
И този израз на лицето му. - Закъсненията и оправданията.
И когато се качваше на влака, не е отивал никъде, горкият.
А аз го гонех да не закъснее. - Горкият Антоан, срам ме е.
Бяхме глупави. - Просто не разбирахме.
Г-н и г-жа Мишо, които никога не са поемали риск в живота си...
въпреки това имат чудесен син.
И са много горди. - Да.
Не бива да го показваме, но сме горди. Спомни си, когато ти казах един ден:
"Ще преминем през тази необикновена епоха без да ни се случи нищо."
Грешал съм. Случи ни се Антоан.
Искаме да му кажем това. Искаме да го прегърнем.
Но трябва да се радваме, че не е тук. - Как ще го предупредим?
Може би, чрез Тиерселен. - Но той ти каза, че са в провинцията.
Още една причина повече. А ако неговия син също...
Разбира се. Сега се връщам.
Госпожо, господине.
Малко коняк.
Готово.
Всичко е наред, просто показваме омлета.
Няма да е за дълго. Прекъснаха тока. Ще се обадя. Продължи.
Барман? Искам да говоря с г-н Тиерселен.
Изчакайте, прекъснаха тока. - Но...
Светлина! - Не гасете.
Човекът, който влезе... Трябва да говоря с г-н Тиерселен.
Извикайте го веднага. Много е важно за сина му.
Добре.
Люлю! Хей, Люлю!
Ела.
Извинявай, бях гладна и започнахме. - Нищо. Трябваше да се преоблека.
Как мина? - Добре. Чакаме ли някого?
Да, Пол ще ни донесе парите. - Искаш ли стрида? Пак са добри.
Не, благодаря. Как е пастетът? - Искаш ли да опиташ.
Как го приеха? - Ходих два пъти.
Трудно ли беше? - Не, не заради това.
Майка ми там ли беше?
Да, майка ти беше там. - Направихме го за любовта.
Вие мълчете! Можеше да я убиеш! Убиец!
Ето това си. Синът ми е убиец.
От кога разиграваш този отвратителен фарс?
Лъжлив негодник, сводникът и курвата!
Господине, не бъдете груб. - Мълчете.
Всички тези лъжи! Гестапо, Съпротивата.
Да те съжаляваме и да ти се възхищаваме. Отвращаваш ме!
Този път Гестапо наистина ще те търси.
Голям страхливец! Малък, подъл негодник!
И вас ще ви погне Гестапо. Спокойно, аз ще се погрижа!
Просто помагах. - Нея също.
Изнасилване на малолетен, ще видим дали е останало правосъдие във Франция.
Пак ли той, по дяволите! - Каза, че е важно.
Не се тревожи, сега ще го уредя.
Елате и слушайте.
Стига драма, тук сме да ядем!
Оставете ни на спокойствие. - Достатъчно! Откажете се!
Вие също! Пийте шампанско и плюскайте докато други умират от глад.
Ти също! Затворете си устата и ме оставете да говоря за честния човек!
Нямат повече обувки, но пак ще ви сритат отзад.
Браво! Браво!
Разбрахте ли? Напийте се щом ви прави щастливи!
Какво става? - Гледай.
Някой да извика полицията. - Точно това искам и аз.
Няма нужда. Без полиция.
Мен не ме плашат! - Достатъчно!
Какво става, скъпи? Не викай така. Ще се разболееш.
Но това е Ивет. - Не знаех, че сте приятели.
И какво? Кое е това красиво момче? Това сина ти ли е?
Хайде, да си вървим, татко.
Г-н Мишо... това са документи, които касаят Антоан. Давам ги на вас.
Това парите от шампанското ли бяха? - С моя дял.
Крадец. Трябваше да ги дадеш на мен. - Там са много по-добре.
Браво, Олга.
Ти си добър негодник.
Вие какво ще искате, господине?
И коя е тази... - Ивет.
Една от тези жени, които намираш по баровете.
Добре, а... сега отивай да спиш. Ако можеш.
Какво е това?
Твои ли са?
Това са парите от една сделка с шампанско.
Шампанско? - На всичкото отгоре и черен пазар.
Трябва да са 400 000. - 400 000 франка?
Да, но с дела на Пол. - Браво! Защото ти си скромен
и 200 000 са ти достатъчни. - Как така, Антоан, такава сума...
Беше изключително. Невероятна измама. Камион...
Моля ти се! Видя ли, образът е пълен.
400 000 франка! - Въпросът не е в цифрите.
И да бяха само 1000 франка, нямаше да са по-чисти. За Бога, ти...
Да, но след такъв ден не можем да се шокираме повече.
Аз се шокирам отново! И ти казах да си лягаш.
Утре пак ще говорим.
Какво ще правим с парите? Трябва да ги дарим на Спешните Служби.
Да, но не знам на кой да ги дам. - Да ги дадеш?
Нали няма да ги задържиш? - Да. Това не са крадени пари.
Мислиш ли? - Откраднати от крадци.
Няма да си пълня джобовете с пари идващи от черния пазар.
Аз мисля обратното. Искам да храня и облека семейството си, представи си.
Не с 400 000 франка! - Нали въпросът не бил в цифрите?
Не искам всички тези пари от хлапе като Антоан. Това е неприемливо.
Антоан? Той ще се радва за нас. Не го познаваш.
Говориш...
Само това оставаше.
Казах им, че те видях, но не и че си бил с жена.
Много си мила. - Коя е? Можеш да ми кажеш.
Една жена, която много обичам, Пиерет.
Деца. Слизаме в убежището.
Нямам нищо против, но защо точно днес?
Ще ги задържиш ли? - Ще ги пазя.
Извинете.
В това убежище не е топло.
Антоан, много неща се случиха за един ден.
И въздушна тревога за завършек. - Фалшива тревога, може би?
Най-спокойно се говори насред тълпа, която е малко уплашена.
Аз не съм уплашен. - Аз също, повярвай.
Просто исках да поговорим за това, което се случи
у приятеля ти Тиерселен. - Можеш да се върнеш там.
Не съм го ограбил. - Нямах това предвид.
Бях много ядосан, Антоан. Вярно е, че не си го ограбил.
Виждам, че разбираш, но аз си мисля за нещо друго.
Младата жена, която се появи накрая. - Олга?
Познаваш ли я? - Да.
Наистина ли? Не знам какво си си помислил.
Няма какво да го мисля. - Напротив.
Сигурно си бил малко изненадан от начина, по който тя...
Антоан, трябва да ти кажа нещо... - Няма нужда.
Искам всичко между нас да е чисто.
Срещнах я по-рано през деня.
И чувствата й към мен ми се сториха... малко твърде нежни.
Показа ги с цялата си невинност, но ако знаеше кой си...
Знаела е много добре.
Но как? - Татко...
Надявам се да ми простиш, но искам да ти кажа нещо.
Грешиш за ролята на Олга.
Предразположи те пред всички,
защото г-н Тиерселен я беше извикал точно за това.
Какво говориш? Г-н Тиерселен?
Антоан... - Знам, защото той ми каза.
Точно как я е хвърлил в обятията ти.
Дори се гордееше.
Не виждам защо да го прави.
Да, татко. Сега виждаш много добре.
За да не можеш после да кажеш нищо... на никого.
Мислиш ли?
Да, очевидно... Имаш право.
Нямам какво повече да кажа.
Не, продължавай. Преди малко не се стесняваше.
Чуваш ли ме?
Да, да. Извини ме, Антоан. Сега не мисля за теб, а за себе си.
Да, остарях за една нощ.
Не е заради Олга. Трябваше да я срещна, когато бях на 20.
Трябваше да я срещна... срещнах я.
Не, защото си се превърнал в мъж, а аз дори не забелязах.
Аз също не забелязах.
Може би не си закъснял.
Не се пришпорвай. Имаш време.
Този път удари в нашия квартал.
Удари 52. Трябва да разчистим. Трябват ни доброволци.
превод Боян Иванов