PARTEA A DOUA
Denisov! Am ajuns acasă!
Nicolăiță!
Lumânări! Ceai! Nu te așteptam! Nicolăiță, dragul meu!
Și eu?
Vasili Denisov. Prieten cu fiul dvs.
Bine ai venit!
Știu, Nicolai a scris despre tine.
Natașa, Vera, el este Denisov.
Suntem fericite să te cunoaștem.
Ce bine este. E minunat!
Prințesă Maria!
Tată... Andrei?
Tocmai am primit vești. Nu este prizonier și nici nu i-au găsit cadavrul.
Kutuzov îmi scrie... că a fost ucis.
Tată, nu-mi întoarce spatele. Să plângem împreună.
Ticăloșii! Criminalii!
Distrug armata, omoară oameni. Pentru ce?
Du-te și spune-i Lisei.
Tată, spune-mi cum s-a întâmplat.
Du-te, du-te.
A fost omorât pe câmpul de luptă
unde și-au găsit sfârșitul cei mai buni ruși și gloria Rusiei.
Du-te, prințesă Maria! Du-te și spune-i Lisei. Eu voi veni mai încolo.
Maria, dă-mi mâna.
Acolo.. Îl simți?
E atât de ciudat...
Să știi, Maria... că îl voi iubi foarte mult.
Ce s-a întâmplat, Mașa?
Nimic.
M-a apucat tristețea. Din pricina lui Andrei.
Ai primit vești despre el?
Nu. Știi că e prea devreme ca să primim vești.
Dar tata e îngrijorat și mi-e frică.
Prin urmare, nimic?
Nimic.
Mitia, dă fuga până la moșia noastră
și spune-i grădinarului Maxim să-și plătească birul către stăpân.
Să-mi aducă aici 200 de vase până vineri.
Ne mai trebuie cântăreți, fragi și ananas.
N-ai grijă, conte, acum că s-a întors tânărul Bezukhov,
putem lua totul din serele lui.
Da, invită-l și pe Bezukhov. Îl adaug în listă.
- A venit cu soția lui? - Dragul meu, e atât de nefericit...
Tânărul Bezukhov are un suflet atât de angelic, de sublim.
Voi încerca să-l înveselesc.
Dar ce s-a întâmplat, totuși?
Dolokhov, fiul Mariei Ivanovna, a reușit să o compromită.
Pierre l-a introdus în societate, l-a invitat la casa lui din Sankt Petersburg...
și uite cu ce s-a ales. Ea a venit la Moscova și nesăbuitul ăla a urmat-o.
Se spune că Pierre este complet distrus.
În orice caz, spune-i să vină la club.
Va uita de toate. Va fi o petrecere pe cinste!
Ce-ai pățit? Nu auzi?
În sănătatea împăratului nostru!
Nu te-am recunoscut.
Nu vrei să reînnoiești vechile prietenii?
Nici vorbă. Cu idiotul ăla?
În sănătatea eroului ultimei noastre campanii,
prințul Piotr Ivanovici Bagration!
Încoronat cu lauri și cu glorie, cu faptele-ți demne, eroice,
aduci onoare Rusiei, istoriei sale glorioase.
Soarta ni te-a adus în mijlocul nostru!
După luptă, află-ți liniștea în mijlocul prietenilor tăi.
Am auzit de nenumărate ori
istoria faptelor tale de vitejie.
Și de aceea Moscova întreagă se bucură să te aibă între zidurile sale.
După luptă, află-ți liniștea în mijlocul prietenilor tăi.
Iar acum să bem în cinstea femeilor frumoase!
Nu poți vedea prea bine cu ochelarii tăi.
Aventura soției tale cu Dolokhov nu mai e o taină decât pentru tine.
Nu poți vedea prea bine cu ochelarii tăi.
Aventura soției tale cu Dolokhov nu mai e o taină decât pentru tine.
Pentru femeile frumoase, Petrușa, și pentru ibovnicii lor.
Nu poți vedea prea bine cu ochelarii tăi.
Aventura soției tale cu Dolokhov nu mai e o taină decât pentru tine.
Să nu cumva să îndrăznești s-o iei!
Ba o voi păstra!
Ești... Ești o canalie!
Îmi vei da satisfacție!
Poate aș fi procedat la fel în locul lui Dolokhov.
Mai mult ca sigur că aș fi făcut la fel.
Atunci de ce duelul acesta? Crima aceasta?
Ar trebui să plec, să fug, să mă ascund undeva!
În acest moment atât de important pentru dvs, dle conte,
este de datoria mea să vă spun ce gândesc.
După părerea mea, nu văd niciun motiv suficient de serios pentru acest duel,
nu merită să fie vărsat sânge pentru atâta lucru.
N-ați avut dreptate, dle conte. V-ați pierdut cumpătul prea ușor.
Da, a fost o prostie.
Atunci vă rog să-mi permiteți să transmit regretele dvs,
și sunt sigur că adversarii noștri vă vor primi scuzele.
- Lăsați-mă să discut cu ei. - La ce bun?
E totuna.
Suntem pregătiți?
- Dar poate am putea... - Nici vorbă de scuze!
Spune-mi doar încotro trebuie să merg și unde trebuie să trag.
Ce?
Da, așa se face. Știu, doar uitasem.
- Începem? - Cred că da.
Din moment ce adversarii au respins orice împăcare, putem începe.
Când voi număra până la trei, începeți să înaintați unul spre altul.
Unu, doi...
Trei!
Nu, nu! Nu s-a sfârșit!
Întoarce-te la barieră!
Stai în profil! Ferește-te!
Am ratat! Am ratat...
Ce stupid, stupid...
Moarte. Moarte. Minciuni!
Ce stupid. Moarte și minciuni...
Ei? Cum te simți?
N-am nimic. Dar am supărat-o. Am supărat-o...
Pe cine?
Mama.
Îngerul meu adorabil. Mama.
Rostov era peste măsură de surprins să afle că Dolokhov,
scandalagiul și duelistul de Dolokhov,
locuia în Moscova cu bătrâna lui mamă și cu o soră cocoșată,
și era un fiu și un frate tandru.
Ce-ai realizat?
Ce-ai făcut, te întreb?
Eu? Ce? Eu...
Te-ai hotărât să faci pe eroul! Pentru ce acest duel?
Ce căutai să dovedești?
Nu vrei să răspunzi? Atunci îți voi spune eu.
Iei de bun tot ce spune lumea.
Ai auzit că Dolokhov îmi e ibovnic și ai crezut.
Ce-ai dovedit cu asta? Ce puteai dovedi cu acest duel?
Că ești un idiot? Asta o știa deja toată lumea.
Acum voi ajunge de râsul întregii Moscove.
Oricine va putea spune
că te-ai îmbătat în așa hal, încât ai provocat la duel un bărbat
pe care erai gelos fără motiv
și care îți este superior în toate sensurile.
Și de unde ți-a venit ideea că ar fi amantul meu?
Pentru că mă simțeam bine în compania lui?
Dacă n-ai fi atât de pămpălău, poate m-aș simți mai bine cu tine.
Nu mai vorbi, te rog.
De ce să nu mai vorbesc?
Îți spun pe șleau că rar ai afla o femeie
căsătorită cu un asemenea bărbat, care să nu-și caute un amant.
Dar eu nu am avut niciunul.
Cred că mai bine ne-am despărți.
Să ne despărțim? Doar cu condiția să-mi lași destulă avere.
Să ne despărțim? Să nu crezi că mă sperii!
Te omor!
Afară!
Tihon!
Urcă la Maria Bogdanovna și spune-i doar atât:
"Prințul m-a trimis să vă întreb cum se simte."
Apoi întoarce-te și spune-mi ce a răspuns.
Îi poți transmite Înălțimii Sale că au început durerile facerii.
După o credință populară,
cu cât știu mai puțini oameni despre suferințele unei femei la facere,
cu atât ea suferă mai puțin.
Toată lumea se prefăcea că nu știe nimic.
Nimeni nu vorbea despre asta,
dar toți din casă erau la fel de îngrijorați,
simțeau o strângere de inimă și erau conștienți
că se întâmpla ceva important și de neînțeles în clipa aceea.
Dacă Dumnezeu e milostiv, nu va fi nevoie de medic.
Prințesă, vine cineva.
E o trăsură pe alee, cu felinarul aprins. Trebuie să fie medicul.
Slavă Domnului!
Mă duc să-l întâmpin. Nu vorbește rusă.
- Prințesa se simte bine? - Foarte bine.
Nu, nu se poate! Ar fi de necrezut!
Ce coincidență! Mașa, draga mea!
Draga mea...
Domnul e milostiv.
Nu era mirată să-l vadă aici.
Nu înțelegea că se întorsese.
Venirea lui n-avea nimic de-a face cu agonia ei,
nici cu alinarea durerilor.
Nu, nu ai voie înăuntru.
De ce au adus un copil înăuntru?
Ce caută un copil acolo? Sau s-a născut unul?
V-am iubit pe toți. N-am făcut rău nimănui.
Iar acum ce mi-ați făcut? Ce-ați făcut?
De ce mi-ați făcut asta?
Nu știu de unde să încep ca să-ți spun prin câte am trecut de atunci.
Da, toți ne-am schimbat foarte mult.
- Ce planuri ai? - Planuri? Ce pot să spun?
De ce nu te-ai întors în armată?
După Austerlitz? Nu, mulțumesc.
Chiar dacă Bonaparte ar fi aici, la porțile Smolenskului,
tot aș refuza să mai lupt în armata noastră.
- Ai aflat de duel? - Da, a trebuit să treci și prin asta.
Și îi mulțumesc lui Dumnezeu că nu l-am omorât pe omul acela.
De ce? E bine să omori un câine turbat.
Dar un om e rău să-l omori. Nu e just.
De ce nu e just?
Oamenii nu pot hotărî ce e bine și ce e rău.
Oamenii se vor înșela întotdeauna, și niciodată mai mult
decât atunci când hotărăsc ce e rău și ce e bine.
Răul făcut altui om este ceva greșit.
Și de unde știi ce e rău pentru alt om?
Personal, nu cunosc decât două rele autentice în lumea asta:
Remușcarea și boala.
Iar fericirea nu este decât absența acestor două rele.
Să trăiesc pentru mine însumi, evitând aceste două rele:
e toată filosofia mea de viață de acum înainte.
Dar cum poate cineva să trăiască doar pentru el?
Nu, nu, n-aș putea trăi așa.
În adâncurile sufletului meu,
simt că fac parte din acest întreg vast și armonios.
Simt că nu numai că nu pot dispărea,
pentru că nimic nu dispare în lumea aceasta,
dar că exist dintotdeauna și voi exista de-a pururi.
Asta este filosofia lui Herder Dar pe mine nu mă convinge.
Viața și moartea, iată ce convinge.
Sunt convins doar atunci când văd pe cineva drag mie,
apropiat mie,
față de care m-am purtat urât și am tot sperat să mă răscumpăr,
suferind dintr-odată îngrozitor și dându-și ultima suflare.
De ce?
Trebuie să fie un răspuns!
Desigur...
Spun doar că nu argumentele sunt acelea care mă conving,
ci atunci când trăiești alături de o ființă pe care o iubești,
și acea ființă dispare dintr-odată...
în neant.
Stai pe marginea acestei prăpastii și privești îngrozit în abis.
Eu am privit.
Dar eu nu spun același lucru?
Trebuie să trăim. Trebuie să iubim.
Trebuie să credem că nu trăim doar acum, pe acest petic de pământ,
ci să credem că am trăit și vom trăi veșnic, în tot ce există.
Alteța Voastră, nu e plăcut?
- Ce? - Nu e plăcut, Alteța Voastră?
Despre ce vorbește?
Da, despre primăvară, bănuiesc.
Așa e, a înverzit deja totul. Atât de repede...
Mesteacănul, mălinul sălbatic...
Și aninul negru se trezește. Doar stejarul nu dă semne de viață.
A, uite și stejarul.
Primăvară...
Dragoste...
Fericire...
Cum de nu obosești să crezi în această iluzie stupidă, fără sens?
E mereu la fel și întotdeauna o minciună.
Nu există nici primăvară, nici soare și nici fericire.
Nu cred în speranțele și în iluziile voastre.
Da, stejarul are dreptate, de o mie de ori da.
Lasă-i pe ceilalți, cei tineri, să fie amăgiți de această iluzie.
Noi știm că viața... viața noastră s-a sfârșit.
Trebuie să ne ducem viețile până la sfârșit,
nefăcând niciun rău, fără neliniști și fără dorințe.
Tutela asupra domeniului familiei Riazan
l-a obligat pe prințul Andrei să se întâlnească
reprezentantul nobilimii locale, contele Rostov.
- Încă o dată și gata! - Dar când vii la culcare?
Oricum nu pot dormi. Ce să fac?
Ce încântare! Acum hai la culcare!
Du-te tu. Eu nu pot.
Sonia, cum poți dormi?
Privește cât e de frumos.
Oh, trezește-te, Sonia!
N-am mai văzut o noapte atât de frumoasă.
Uite ce lună frumoasă!
E o minunăție!
Comoara mea, vino să vezi, te implor.
Vezi?
Îmi vine să stau pe călcâie, așa,
să-mi cuprind genunchii cu brațele...
și să le strâng tare, cât pot de tare,
și să-mi iau zborul. Așa!
Da, aici, în pădurea aceasta am văzut stejarul acela,
cu care m-am înțeles atât de bine.
Dar unde este?
Da, este același stejar!
V-am iubit pe toți. N-am făcut niciun rău nimănui.
Și acum ce mi-ați făcut?
Trebuie să trăim. Trebuie să iubim.
Trebuie să credem că nu trăim doar acum, pe acest petic de pământ,
ci să credem că am trăit și vom trăi veșnic, în tot ce există.
Nu, viața nu e sfârșită la 31 de ani.
Nu ajunge să știu tot ce am în mine.
Trebuie să afle toți,
și Pierre, și fătuca aceea care voia să-și ia zborul.
Toți trebuie să mă cunoască,
pentru ca viața mea să nu fie trăită doar pentru mine,
ci să se reflecte asupra tuturor,
și toți ceilalți s-o trăiască împreună cu mine!
Sfârșitul primei serii