Iklankan produk atau merek dagang Anda di sini dengan menghubungi www.OpenSubtitles.org sekarang
www.titlovi.com
Морате ли одмах да запалите?
Оставила сам па ми дим смета.
Где смо јуче стали?
СКАКАВАЦ
Превод-Чарнојевић
Кад смо се упознали… Колико нам је било?
21 година, 22...
Деца још увек. Не знам шта је то било. Случај или судбина.
Да се тог јутра истуширао, не бих на њега ни обратила пажњу.
Где си? Опет су те неке женске задржале?
Опуштено. Не буди љубоморан. - И нисам.
Озбиљни људи.
Сачекајте. Ваља! – Да? – Стигли су радници.
Знаш колико сам уложио? Цео пројекат.
Од последњег сам купио кућу на југу. 8 км од града. Поред немам никога.
И обрати пажњу, 200 м до воде. Прекидам, стигли су ми радници.
Омладино, завршићете данас? Даћете све од себе?
Поздрав свима. - Добар дан. - Устала си, принцезо?
Да ниси поранила? – Тата, немој.
И већ намазана.
Хеј. Тамо ни не гледај.
А сад на посао.
Чујте. Ко тако смрди на рибу?
Ја. Преноћио сам у колиби до мора.
Одвратан мирис. Одох у кућу.
Чуј, нећемо завршити данас. – Али договорио сам са купцем?
Наставићемо сутра. Разумеш?
Сачекај, молим те!
Ти се сунчај. Сад ћу се опрати. Ја сам Артем.
Љера.
Пардон.
Кад играмо карте, најчешће играмо у скидање.
Могу ли да те пољубим? Пријатељ сам ти. Могу.
Опрезно, Марате.
Какве то глупости причаш? Сипај.
Љермонтове, волим те.
Слушајте. Идемо ли?
Ми идемо. Идемо. Ћао.
Каћа, полази.
Што те зову Љермонтов? - Зар не личим?
Баш и не. Он је имао бркове. - А сад?
Кад се вратиш са факултета, онда ћу ти рећи.
Не мораш рећи ако је смешно.
Мотор ти је прегласан. – Шта?
Мотор ти је прегласан! Не чујем ништа. – Не чујем те, ради мотор!
Добро, идем. - Сачекај.
Дај ми руку. – Зашто?
Да ти погледам у длан.
И шта видиш?
Не знам.
Ја се у то и не разумем. Само сам хтео да ти држим руку.
Не знам како са овдашњим цурама, али код мене тако не иде.
Добро.
Доћи ћу сутра.
А ко те звао?
А кога треба да питам?
Још си и дрзак. Разумем. Хајде. Ћао.
Пишем поезију. Зато сам Љермонтов.
Озбиљно?
Да! Отац ме научио. Као дечак сам јако муцао.
Нарочито кад причам са девојкама. Па сам им писао.
Поезију? – Да, поезију.
Читаћеш ми стихове?
Хоћу сутра.
А хоћеш ли писати о мени, Љермонтове?
Већ јесам.
Кажу да је срећа кад се заљубљујеш.
Свакако ће болети, но на почетку... Ту ноћ сам била срећна.
Још нисам разумела како сам се навукла.
Хајде, тата. Устај.
На спавање.
Сам ћу.
Причај. – Шта?
Како, шта? Сав сијаш. Осмех се види на километар.
Срео сам девојку. Пола месеца је у граду.
Да. Ко да ниси моје крви. Весељак си на мајку.
И она је ветропир.
Цео живот се само проводи.
Вероватно и сада. Вражија жена.
А шта тебе спречава? Да одеш у биоскоп или парк...
Позови тета Веру. Видео си како те гледа. - Веру?
Поредиш то страшило са мајком? Веру?
Боље бити и сам, него с оним ко те западне. Ко је то рекао?
Један паметан човек. - Браво.
Послушај шта сам данас саставио.
Нежности су боли. Боли, боли...
За свакога ко иједном заволи.
Ко што не сачува ветар лист у ноћи.
Ни време не лечи. Неће проћи.
Све је то сан, спава око.
Срце се неће уздићи високо. Судбина не да даље од јаве.
А успомене к'о гајтан даве.
Браво.
Ћале, најбољи си.
За тебе, синко.
Проведи се. Забави.
Но када сретнеш своју, закачи се за њу зубима, рукама.
И држи је стегнутом песницом.
Или ћеш цео живот трчати за женама. Као гладан.
Ћале, треба устати сутра. Заврши са тим.
Гајтан.
Хајде.
Занимљиво.
Генерално ми се свиђа. Свака част.
Он ти је рођак? – Гурјевич? Не дај боже.
Зар личимо?
Татин партнер. Бави се штампом, моћан је.
Озбиљно? - Да.
Геније. Почео је као новинар, а сад је велики издавач.
Кад завршим факс, радићу код њега.
И шта тражи овде?
Ја му се свиђам.
Није лоше.
Дилетантски али загонетно.
Не брини, сада су свуда дилетанти. У бизнису, политици, медицини.
Прозу не пишеш? Стихови се лоше продају.
Па и нису за продају. – Него шта? Данас се све продаје.
Само цене варирају. Новац, успех, слава...
Жене... Дођи у Москву, запослићу те.
Овде је досадно да цркнеш. - Хвала.
Трудим се да живим овде. – Зар немаш амбиција?
Ја сам у твојим годинама, продао стан.
И купио сам један ситан часопис.
Звао се "Млади Карелије".
А потом издавачку кућу, ТВ канал, радио станицу.
Само ако почнеш на време... - Сјајно.
Мени је човек на првом месту. - Нећеш да се помучиш?
Досадно је овако играти карте.
Идемо одавде. – Шта, не свиђа ти се овде?
Не знам. Чини ми се лоше.
Момци су дошли. Кладионица је отворена.
Сви су ту?
Где ћеш? – Брзо ћу. Седи мало овде.
Артем.
Замолио сам те... – Ви се овде тучете? – Полако.
Или ћеш сад поћи са мном, или ме више нећеш видети. Не шалим се.
Што си таква. Не могу овог часа отићи.
Да сам знала да си овакав, не бих с тобом ни кренула... Изабери!
Тома, долазиш ли? – Артеме, одвези ме кући.
Стани! – Шта? – Заустави, стаћемо поред пута.
Увређен си?
Не. Само није згодно што сам оставио момке.
Лето је било нестварно. Бајковито.
Никада ми тако није било. Ни пре ни после.
Мама је договорила са оцем да останемо цело лето!
Артем ме је непрестано одушевљавао.
Чинило ми се да зна све. Имао је толико књига.
Питала сам га је ли прочитао бар пола. Рекао је да је прочитао све.
Његов отац пропутовао је цео свет!
Док је био на мору, породица се држала на окупу.
А кад се вратио, схватио је да се он и жена разликују.
Мајка се преудала и отишла у Немачку.
Рекла је да ће узети Артема кад се среди.
Изгледа се још није средила.
Чудно. Сваки дан био је бесконачан као година,
а лето је пролетело као трен.
Нећу моћи без тебе. Разумеш ли?
Мислићу на тебе. Писаћу ти сваки дан.
То није то. – Доћи ћу код тебе.
Чим овде прођу послови, одмах ћу код тебе.
Станите.
Шта? – Зауставите. Идем назад.
Љера, не будали. – Стани на прву пумпу.
Искочи. - Ваља, стани јој.
Шта је сад и теби? – Стани, молим те.
Ја те разумем. Ако желиш, остани. Али ме саслушај.
Памтиш тета Ољу? – Дебелу тета Ољу? – Да, дебелу.
Раније је била лепотица. Најлепша. Завидела сам јој страшно.
Заиста? - Аха!
Нашла је дечка, Едика. Био је леп, свирао гитару.
Венчали су се још преко распуста.
Сад имају преко 40. Живе код њених родитеља, у две собе са децом.
Без свог кутка и перспективе. Без новца. А она га мрзи неописиво.
Али воз јој је прошао.
Ти отрчи назад. Лето, продавнице, деца...
Онда једи испред ТВ и живи као тетка Оља. То желиш?
Артем није такав. Талентован је, паметан. Мама, ја га волим.
Останеш ли, за пола године, замрзећеш га. Шта те тамо чека?
Каријера, друштво, посао.
Видиш ли себе као жену грађевинца и рибара?
Твоја будућност је у Москви!
И ја сам се једном заљубила...
Господ га је узео, нисам пошла за њега.
Знате шта сам разумела?
Ми се уопште не мењамо.
Можемо се претварати, покушавати, али безуспешно.
Љера. – Артеме?
Откуд ти овде? – Дошао сам код тебе.
Није ти баш драго, видим?
Ваша кафа. Још нешто? – Не, хвала.
Како ти је отац? – Добро. Поздравља те.
Што се не јављаш на телефон? – Промењен је број.
Промењен?
Јасно.
Лето се завршило, почео је живот. Шта је ту лоше?
Немој, Тома.
А одговор. Имам ли право да знам шта се збива?
Било ми је јако тешко кад смо се растали.
Мама ме водила код психолога. Пила сам и лекове.
Ми смо другачији.
Тешко је објаснити. Твој живот је тамо, мој овде...
Нисам твојима по вољи.
Зашто? Због пара, или сам глуп?
Имали смо летњу романсу. То се дешава многима. Лекар...
Љера, волимо се. Не разумем што би се од тога лечила?
Тома, не желим да овако одеш.
Ја никуда и не одлазим.
Остаћу овде. Потребне су паре, имаћу паре.
Не знам чиме су ти тата и мама испрали мозак.
Али ја нисам гори од твојих скоројевића московских. Јасно?
И ако нећеш са мном... ја те волим.
Значи, до 6-ог. Изволите. До 6-ог, Татјана Ивановна.
Свако добро.
Рекао си да лепо пишем. – Јесам.
Таквих је море на интернету, све писци.
Треба ми посао. Било какав. Све паре сам дао на стан.
Жалим. Но немој ме давити својим проблемима.
Јавио се дечкић из приморја, са мотором.
Добро. Хвала ти.
Ишао си код Љерке?
Запослићу те као курира. Пиши, ако нам се свиди, објавићемо.
Овде смо на "ви". Пусти шта је било летос. Овде те не познајем.
У реду?
У реду.
Поздрав. Ја сам.
Онако. Ништа посебно.
Можемо ли се наћи да ми покажеш град?
Не. Кући сам. Лоше се осећам.
Разумем. Добро. Оздрави.
Хвала. Ћао...
Онај дечкић? Артем.
Хвала ти што си му дао посао. Вероватно би морао да оде.
Он би свеједно остао.
Тако је решио.
Шта је то?
Отвори.
Хвала.
Шта ћеш пити? – Само да размислим.
Хвала на топлом пријему... - Хвала ти што ћеш да умукнеш!
Један, један. - Само то знаш?
Ускоро ћу постати попут тенка моћан оклоп што има.
И нећу дати ноћи да се провуче између наших зима.
А тело је твоје топовска цев, само и једино то.
Погоди, пригњечи, просеј роба кроз сито и решето.
Раздроби и угуши... - У реду је. Настави! – Хајде!
Раздроби, но не заборави оно што је у души.
Може ли још нешто?
Лагала сам те. Жао ми је што сам те лагала, јер сам бунцала.
Ти си се појавио и све вратио на место. Хвала ти.
Љерка, нема више лажи.
Уђи. Један човек је спреман да објави
зборник стихова Артема Циганова.
Москво, диши!
Хоћеш чај? Немам ништа друго.
Шта је ово? – Чему такво чуђење?
Мислио сам да од овога плаћам стан. – Онда га плаћај мање.
А ти си решио да од поезије зарађујеш?
Одакле си ти, глупи младићу?
Очито сам сишао са планине. - Хоћеш? – Не.
А ја не могу без овога.
Иначе ми је лоше. Мир? - Мир.
Чуј, а имаш ли ти стан? – Не!
Значи то је твоје издаваштво? - Ево га. Све од издаваштва.
Живи лакше, стари.
6-ог морам стан да платим.
Сачекај.
Пријатељ из агенције.
Кажи да сам те послао... Не. Боље немој.
Рекламна агенција. Писаћеш стихове за паре.
Продаваћеш божји дар за ситниш?
Мало ти је што мене издајеш, него и своју будућност упропашћујеш.
Њему је добро. Не зна за боље, али ти имаш будућност!
Слободно је узми ако желиш. – А мислиш ли на мене?
Да моја кћи... – На кога да мислим, на Гурјевича?
Смучио си ми се са својим Гурјевичем, са својим пројектом. Доста више!
Све сам ставио на коцку. А ето како ми ти помажеш!
Хајде! Иди! Живи без оца и мајке. Ја не мислим да вас вучем.
Од мене и мајке нећеш добити ни копејку.
Прекини више о својим парама! Нећу да ишта имам са њима.
Артем ће сутра дати отказ и наћи ће други посао.
Нећете га више видети. Одлазимо, нећете нас више наћи!
Прекини хистерију, не вичи на оца!
Жао ми је што ваш живот није онакав какав сте хтели.
Па га намећете мени.
Ваља, куда? Иди лези.
А ти ништа не разумеш. Бесмислено је с тобом говорити. Иди!
Проживи мало са њим. Причаћемо кроз месец дана.
Хоћеш ли моћи да возиш?
Не памтим кад сам возио без овога.
Хоће ли ускоро?
ЗАТРУБИ АКО СЕ ШТА ОДВАЛИЛО
Не жалиш? – Не. Као да сам се ослободила...
Од пропасти. Одлично сам.
Опрости.
Да? Да.
Ви то озбиљно? Сјајно. Да, хвала. Разумем...
Ко је звао? – Гурјевич.
Мој текст је награђен. Зову ме у редакцију, као новинара.
За почетак ћу радити хонорарно, али почињем.
Радовао се као дете.
Артем Циганов? - Да. – Молићу ваше исправе.
Шта је то? – Пошиљка за вас. Потпишите овде.
Од кога је? – Шта ја знам.
Чуј, односе твоја колица. Јесу покварена? – Шта?
Какав је ово циркус, где су ми кола?
Као прво, добар дан, Артеме. Као друго, заменила сам ваш крш
новим колима, иста боја, пресвлаке. Мушкарци су конзервативни.
Позивам вас да прославимо! Адреса је на цедуљици.
Гледате ме као да сте скупили све, а фали вам још само моја њушка.
Не све.
Скупљам само људске. Што креативнији примерак, теже га је имати.
Игор ми је причао о вама.
А ви сте ми одредили цену? Није на продају.
А ја и не купујем. Нисам тако стара да морам да платим.
Ауто је у дворишту, вратите ми мој. – Ах, какав стил.
У дворишту су, с друге стране.
Знала сам да их неће узети.
Артуре, дођи и врати закупљени ауто. Кључеви су код мене.
Закуп?
Зар сам луда да дајем такве поклоне. А чак и не спавамо.
А ово је била нека провера? - Пређимо на ти? – У реду.
Не пијем.
Не мисли да те нећу притискати. Вређати поклончићима.
Ако будеш са мном, све ћу ти дати.
Себе и свет приде.
Слаба вајда.
Можемо бити пријатељи.
Почела сам нормално. Умем да чекам.
Изненађење. Степеник.
Доста је, Артеме. Постаје глупо. – Тренутак.
Уђи.
Шта је ово?
Стан. Наш. Купио сам га. - Како? А новац?
Узећу кредит. Ето, сад имамо стамбени простор.
Артеме, зашто?
Немамо вишка новца. Практично изврћемо џепове.
Ако те Гурјевич плаћа на проценат, то је сасвим неизвесно.
Нека. Млад сам и талентован, зарадићу.
Како? Стиховима и текстовима? Опет ћеш на градилиште?
Штедећеш на храни? - У крајњем случају, помоћи ће твоји.
Рекао си да то нећеш. – Био сам глуп. Извини.
Можда је време да се са њима помириш?
Имају само тебе једну. Остали су сами.
Веруј ми, Љера. Друго ми ништа не треба. Чујеш?
Остани са мном, молим те.
Наравно да ћу остати.
Створићемо и остало. Удај се за мене.
У реду.
Волим те. Више те не пуштам. Не идеш нигде.
Недам те ником. - Пристала сам.
Да, мама?
Знате шта је срећа? Превара. Живот ти се насмеје у лице.
Где је он сада? Сад ћу доћи.
Тату су ухапсили.
Добар дан, ја због Валентина Черемина. – Шта је с њим?
Знате он је болестан. Скоро да је имао мождани удар.
Ево вам снимци и закључак лекара. - Шта ће ми? Јесам ја лекар?
Ако буде боловао, зваћу доктора. И тачка. – Владимире Иљичу...
Владимире Иљичу, саслушајте ме, молим вас...
Изађите! – Погледајте снимке! – Лепо вам кажем, нисам лекар.
Мора у болницу. Умреће тамо у ћелији.
Господе, шта причам? - Артеме, шта ћемо?
Треба јавити Гурјевичу. – Ја ћу.
Немој ти. То је породична ствар. А он је практично наша породица.
Тома, не вређај се.
Остаћу мало са њом. – Важи.
Схваташ с каквим је људима радио? - Али ти си му пријатељ, Игоре?
Урадио сам све што могу!
У ћелији је, није у гробу. Важно је да остане жив.
Будем ли и даље ургирао за њега, посумњаће и на мене.
Не могу, Ира, схвати ме. – Ти си нам као род. Посаветуј нас.
У дуговима је. Узео је силне пројекте. – Продаћу их! – Коме?
Нема ко да купи. – Стани. Продаћу стан, ауто, шта још... – Ира!
То су мрвице. – А да ти купиш пројекат?
Зашто?
Повољно. Ја сам у току са свим. Тата ми је све испричао.
Шта ти је тата причао? – Мама, ти не знаш.
Изађи да се ја са њим договорим. Иди, мама, молим те...
Приђи.
Артем ми је пријатељ.
Ми смо се давно разишли. Ниси знао?
Три године те посматрам.
Љера, отвори! – Артеме, пијан си. Одлази!
Не жели да те види. И не долази више.
Љера, знам да си ту!
Артеме!
Обоје смо се венчали...
Да наставим или ћемо сутра?
Идем на пола сата. Стави на сто.
Покупићу.
Шта је ово?
Ствар је у томе да нисам могла да их не позовем.
Зар мора? - Прекини.
Све је било и прошло. Веруј ми, трећи пут се удајем.
Добро. Хоћеш на кафу?
Ниси ти крив. - Ти их зовеш, а ја сам крив?
Идеш у град да би попио кафу? - Наташа...
Шта ти је? Ако тако хоћеш, нећемо их звати.
Нека, биће све добро. - Ништа није добро.
А ја те сад не пуштам.
Хвала... Сместите се.
Какви људи.
Кириле, како си порастао. Хвала.
Ово је од нас.
Лагано је. Брилијанти нису. Није ваљда опет миксер?
Наташа, то је било 93-е. Кад ћеш ми опростити тај миксер?
Опуштено. Прођите, сместите се.
Хајде.
Мислила сам да је међу нама све у реду?
Јесте. – Што онда бежиш од мене цело вече?
Што си дошла?
Имамо исто друштво и много заједничких познаника.
Неизбежно је да се виђамо. - Покушаћу. – Тома.
Колико још да чекам твој опрост? Није нам се дало, наставимо да живимо.
То си смислила сама или си платила психолога?
Не прилази ми. – Артеме, ти си ми близак човек.
Нећу да те изгубим јер се вређаш због глупости.
Онда је одох.
Шта је са њим?
Компликације при рођењу.
Уопште не говори, ни са другом децом не комуницира.
И мајка му се разболела при порођају.
Познавала сам је. Вика или Вита. Више и не памтим.
Доста. – Дај. – Пази се.
Како си брижан.
И опет сам се преварила.
Љубав је наркотик. Желиш да се скинеш, али не можеш. Нема силе.
Био је онај, како се звао? Саша... Саша Кирилов.
Сања? – Да, где је она сада?
Сања је отишао у Канаду, има већ 10 година.
Ниси знала? Одмах пошто га је жена оставила. – Зашто?
А ко му је била жена, јесам је знала? – Било је разних прича.
Секретарица му ја ваљда била... – Шта радиш?
Ко си ти уопште? – Нико. Нашла су ме на ђубришту.
Наше породичне шале. Шта сте се смркли?
На, пиј. Донећу још.
Љера, идемо да ти покажем кућу.
Да. Идите.
Чуј, а онај...
Како сте путовали? - Добро.
Игор је узео кућу у Шпанији. Поред нема никог. – Сјајно.
Какво је море тамо? – Зелено.
О, велики кревет.
Шта пишеш? – Роман.
Даћеш да прочитам?
Даћу. Чим завршим.
Јеси ли много написао? - Страница…
Полудео си?
Шта радиш?
Гледају ли?
Здраво.
Већ си поручила?
Немам апетита. - А ја сам баш огладнео.
Питам се како можеш? Бити добар дечко невиног лица.
О чему ти то?
Да? Здраво, Марате.
А где си ти?
Како? Када?
Разумео сам. Хајде.
Шта се десило?
Тата је умро. Дуго се нисам чуо са њим.
Како...
Хоћеш? – Не.
Чекао ме је?
Ја сам се давно запослио. Бићу мајор за 5 година.
Шта кажеш на то?
А ти нити зовеш нити пишеш. – Извини.
Тамо је живот бржи.
Прво нисам имао времена, после је постало касно.
Лакше је заборавити?
Тамо је све тако моћно?
Врати се онда овде.
Повезаћу те са правим људима. Имаћеш перспективу.
Хајде. Док тамо у Москви ниси све заговнао.
Добар дан.
Поклонила ти је ауто? – Не. – Јефтино.
Заборавио си торбу. – А да.
Довиђења.
Знала си да долазим. Ово си намерно?
Попричајмо? – Не треба. Твој живот.
Гледаћу ТВ.
Немаш право да ме прекориш. – Нисам ни мислио.
Хоћу развод.
Куда ћеш? – Да спакујем ствари.
Можеш мислити, воли ме. Али највише волиш себе. Знаш?
Ту ми моралишеш како си заљубљена и исправна.
Баш ме занима чиме ћеш се бавити. Нећу ти дати ни паре.
Читао си уговор? Заборавих, ти си боем. Не читаш шта потписујеш.
Немаш ни динара, Циганове. Ти си нула.
Опет ћеш на улицу. Што и пакујеш одела?
Шта се ти тиме бавиш? Живећу и без тебе!
Занима ме чиме мислиш да храниш своју девојку.
Она је захтевна! Или мислиш да ће јој Гоша опростити кад сазна?
Шта лупеташ? Ниси нормална. – Нисам? Ја нисам?
На, копиле!
Позваћу адвоката... Или не, прво ћу Гошу!
Стој!
Не зови. – Него шта ћу! - Не зови!
Бојиш се? - Не зови, молим те. – Хајде, удари ме!
Стрпаћу те у затвор!
Опростићеш ми? – А ти мени?
Ја сам будала.
Неће се поновити, обећавам. - И на свадби си обећао?
Хоћемо ли изгладити ово?
Шта ти је? Времена ми и онако није много остало.
Ако ћемо се разводити, дај да то буде одмах.
Ако ћемо живети, дај да живимо.
Већ сам одлучио. Остајем с тобом.
Ако ме још једном превариш, убићу обоје. И тебе и њу.
Пристајем.
Посвуда су флаше, чаше, прљав веш.
Она се не трезни уопште.
Таква и вози. Плашим се за њу.
Је ли она свесна проблема? – Не.
Покушавао сам да причамо, не вреди. Не слуша ме.
Причао сам са њеним пријатељима. Сад с вама. Можда вас послуша?
Правилно сте поступили. Но она је постала зависна.
Биће потребно одвикавање.
Али алкохоличаре не смете силити.
Ваши односи с њом су лоши?
Што питате?
Алкохоличари су често сами себи довољни.
Односи су нормални.
Желим да јој помогнем.
Раније си дошао?
Сморио сам се. Било ми је досадно без тебе.
Пијана сам.
Викаћеш ме? - Не, напротив.
Не познајем те, Циганове.
Шта су ти урадили на тој вечери? - Просто свађе ми не пријају.
Сама си? Проведимо вече заједно?
Лажљивац.
Леп...
Негован.
Модеран.
Сав сијаш и плениш наоколо.
Као на црквеном празнику.
Споља гладац, а изнутра јадац.
Као и ми. Код нас је све лаж.
Чак си престао и да ме волиш. Не у душевном смислу.
Већ физички. Не волиш моје тело.
Чинила сам због тебе све. Теретане, сауне...
И шта, нисам ти лепа?
Заударам?
Артеме?
Полудимо. Дођи овамо.
Наташа, готово је.
Не желиш да радиш, је ли?
Цео живот вас посматрам. Ужас.
Ви сте као скакавци.
Желите све да прождерете, а да ништа не урадите.
Све да похарате.
Знала сам да ме вараш.
Жена сам... осећам.
Никад нисам пробао алкохол. Чак ни пиво.
Знаш зашто?
Инстикт самоодржања. Знаш каква ми је генетика?
Отац је пио. Тако да ми је ово познато од детињства.
Води у порок. А даље знамо шта следи.
Опуштено. Све је у реду. Зар мислиш да сам пијана?
Знаш колико могу да попијем? О јој!
Хајде, хајде...
Хајде.
Још.
Можеш ти то. Не спавај...
Заиста сам хтео да те заволим. Терао себе.
Свако јутро се будио и терао себе.
Воли, воли ову богату кучку.
Али била си ми све више страна.
Сасвим страна особа.
Како је чудно кад живот ишчезава. Напушта те.
Мрзим те. А ти мене? Пробуди се.
Игоре, за час ћу.
Артеме... – Ја сам то урадио.
Ја сам је убио, Љера.
Стварно сам ништарија.
Твој тата је имао право. А ти веровала у мене…
Кажи нешто. Немој да ћутиш.
После сам прекинула све сусрете са Артемом.
Као запљуснута хладном водом, схватила сам да је то моја кривица.
Испало је да је Наталија одавно банкрот.
Кућу јој нису одузимали за живота. А сад је све дошло на наплату.
Артему није остало ништа.
Начин живота је такође као дрога.
Чим узмеш прву дозу, упропашћен си.
Здраво, Игоре. – Здраво. Погледај горе.
Знам зашто све ово радиш.
А шта то радим, и зашто?
Ти си убио Наталију.
Тако ти мислиш. Да је то твоја кривица.
Зато себе кажњаваш. Не живи ти се?
Шта тиме постижеш? Ти ниси ништа крив.
Десило би се пре или касније.
Пила је као смук. Ништа ниси могао.
Укратко, Наталију нећеш васкрснути.
Сад ћу попити кафу и почети да живим.
Немој. Артеме, немој.
Остави се коцке. Тамо кољу због дугова.
Ја као твој пријатељ не могу да те гледам таквог.
Идемо на море. У кућу Љериних.
Лекари кажу да ће Кирилу пријати море.
Ићи ћеш са нама, спакуј се.
Тако да ћеш живети код нас. Почећеш да пишеш.
И Љерки неће бити досадно.
Не, Игоре. Не могу. – Можеш. Немаш други излаз.
Ја сам откупио све твоје дугове. Ако не пођеш, продаћу их.
Немаш избор.
Причао си са Љером? – Идеја је њена.
Играчка је проста, и дечак би се снашао.
Погађа веверицу у око са сто корака, а замисли тек изблиза.
Шта ће ти? – Самоодбрана.
Хајде ти!
Хајде.
Ја сам научио Љеру и Кирила, и тебе ћу.
Шта тражиш овде? Надгледаш ме? Иди.
Љера, зар не видиш да је мали овде? Иди напоље, молим те.
Ризикујемо. Откриће пре или касније.
Шта предлажеш? – Ти си мушко, ти одлучи.
Извини.
Нерви су ми на ивици. Не знам шта бих да не пијем таблете.
За шта? – Против зачећа. Он хоће дете.
Не могу овако да наставим, треба нешто учинити.
Одох.
Артеме! Дођи.
Придржи, молим те. – Зашто? – Придржи! Шта ти је тешко?
Не враћа ми се тамо. Пре бих седела овде са тобом.
Не могу бити са њим кад си ти у близини.
Отићи ћу.
Тад тек нећу моћи да живим.
Не могу то да урадим.
Па наравно. Не мораш ти да лежеш са њим.
Не вређаш се што једеш са његовог стола, па спаваш са мном?
Мушкарац.
Артеме?
Кириле!
Шта се десило? Артеме, шта је било?
Шта се десило?
Кирила је ухватила хистерија.
Нешто је видео у дворишту.
Тамо... Идем да погледам.
Шта си видео?
Кажи, шта си видео?
Зашто си тако викао?
Нема сврхе.
Мораћу да поставим аларм.
Не могу, Љера. Отићи ћу. - Иди.
Овде губимо једно друго. Боље да се памтимо по лепом.
Кириле, брзо у кућу!
Игоре, шта је сад?
Остави је! – Шта радиш, идиоте?
Држиш ме за идиота? Узимаш контрацепцију? Долази овамо!
Долази, гадуро! Долази овамо!
Долази, гадуро! – Смири се!
Шта се ти мешаш? Напоље! - Гоша?
Артеме, стани...
Ах ви, ђубрад. У мојој кући...
Иза мојих леђа.
Игоре. - Копиле! Мислио сам да си ми друг! Копиле...
Пио је. Пао и ударио о сто.
Нећу моћи сам. Ићи ћеш са мном?
Жив је.
Зашто?
Да га не нађу.
Отишао је одмах после јела. Легла сам у десет.
Нисте га сачекали? – Често долази касно у ноћ. Пије.
Кад се ујутру пробудим њега нема.
Бура је, не може да се исплови. Кажу моћи ће сутра.
А где сте ви били?
У клубу у граду. Упознао сам девојку. Преноћио код ње.
Даћете нам адресу? – Наравно.
Георгије Владимировичу...
Дечак је болестан. Не говори.
Промени панталоне.
Марат је нашао човека који је видео како носимо Игорово тело.
Спровео је своју личну истрагу.
Тражио је 300 хиљада долара да не ода информацију.
Нисмо имали својих пара, али Марату то није могло да се објасни.
Колико је овде? – 27000. Све што имамо.
Сво наследство Игор је оставио Кирилу.
Мени само плату... Као дадиљи.
Могла сам да располажем Кириловим новцем,
но свака 3 месеца морала сам да положим рачун
да новац иде на адекватно издржавање детета.
Игор је очито страховао да ћу запоставити Кирила.
Тек у случају његове смрти, постала бих директна наследница.
Обичној дадиљи не би припала таква част.
Ако за три дана не будемо имали паре, све је јасно.
Наћи ћу их. - Где, Артеме?
Почнеш ли да тражиш, само ће изаћи на горе.
Прекасно је, Љера. Отишли смо предалеко.
Не можемо сада стати.
Пред носом нам је Гурјевичевих 5 милиона.
Не. Ћути. - А шта њега чека? Да је бар нормалан.
Ћути.
Какав живот он може да има?
Не! Не могу.
Ја не могу...овде.
Не дирај ме.
Остави.
Спавај у приземљу, молим те.
АРТЕМ. КИРИЛ.
Знате, кад дођеш на ивицу пропасти
желиш да скочиш и извучеш се.
Не одеш.
Многи би скочили, ми смо одустали.
Опрости ми.
Ти мени опрости.
Како даље, шта да радимо?
Живећемо.
Нећемо оставити једно друго.
Артем је почео да пише роман. Скоро је оставио пиће.
Као и ја таблете.
Скупили смо новац. Моји родитељи су много помогли.
Звучи глупо, но опет сам била срећна. Било је тако мирно.
Артем се посветио Кирилу и научио га да чита.
Смислили су игру. Кирил прочита неку књигу, а онда Артем
покушава да разуме коју. Артем је требао да погађа.
Понекад сам погађала је.
Идем у издавачку кућу да видим за књигу.
Што ниси рекао одмах? Идем и ја с тобом? – Не треба.
Брзо ћу. - Хајде да идемо сутра заједно.
Кириле, закаснићу.
Добро. Хајде, пола сата.
Доста је. Кириле, иди у кућу. Доћи ћу да се играмо.
Читај књигу.
Сећате се да сам рекла да је срећа превара?
И јесте тако.
"Угурао сам дечака у собу. Игор се пробудио.
Могао сам га убити већ тада. Нисам желео да убијем Игора.
Лаж је да нисам желео да умре. Маштао сам о томе. Озбиљно.
Могао сам и да га не убијем, али сам га убио.
Везао сам се за дете. Решио да га не убијем одмах. Било би сумњиво.
Остало је да чекам кад буде згодно. Кад се све смири."
Кириле, врати пиштољ на место.
Артем...
Упомоћ!
Кириле, донеси телефон.
После овога све се брзо открило.
Можда се могло заташкати, али нисам ни покушала.
Постало ми је свеједно.
Не желим у затвор.
Вероватно сматрате да ми је по заслугама место тамо.
Знам.
Нисам никаква звер, обичан сам човек.
Волела сам га, и он мене. Шта је ту тако страшно?
У чему смо погрешили?
Криви смо... Но не мислите да нисам платила. Сахранила сам Артема.
Уђите.
Хвала.
Нисам у позицији да тражим, али не желим у затвор.
Адвокат је рекао да могу да покушам. Психичка болница?
Пристала бих на то. Молим вас.
Затвор је за вас боља варијанта. - Зашто?
Разултати вашег медицинског прегледа.
По свему судећи, ви сте трудни.
Одете ли у психичку болницу, узеће вам дете.
Не желите да оставите дете?
Превод-Чарнојевић
Preuzeto sa www.titlovi.com
Silakan dinilai subjudul ini di www.osdb.link/83eg9 Bantulah pengguna lainnya untuk memilih subjudul yang terbaik