PROZOR PREKOPUTA
Čudan si otkad smo izašli iz supermarketa. Što ti je?
Nije mi ništa. Nešto bi mi trebalo biti?
Hodamo okolo već jedan sat a nisi progovorio ni riječi.
Odnesemo stvari u auto, dođemo u centar, a ti samo šutiš i šutiš.
Reci mi što je i nemoj raditi grimase. -Ne radim grimase.
Ti si uvijek ogorčena. -Idemo tamo.
Ako sam u pravu, ne šutim kao ti. -Tako je, ti si uvijek u pravu.
Nisam uvijek u pravu, ali ovaj put jesam. -Voliš se pravdati.
Nikad nisi na mojoj strani.
Napala si ženu da se ugurala u red ispred nas, a nije istina.
Kad sam se htjela ispričati, ona je napala mene, a ti si samo šutio.
Što sam trebao reći? -Ti si ne vidiš lice kada ja razgovaram s ljudima.
Sramiš me se. -Daj, molim te!
Ti ne pričaš, vičeš. Čak je i prodavačica rekla da si u krivu.
Jesi li vidio kako me ciljala onom olovkom? -Da, vidio sam.
Ali nisi joj morala reći kamo da si je zatakne.
Dobro, pretjerala sam.
Ali nisi čuo kad je pitala Rumunjku ima li novca da plati. Rasistkinja!
Spremite u novčanik, ima ljudi. Dosta je to novca.
Izgubio se.
Ne zna ni kako se zove. -Valjda ima dokumente.
Imate li osobnu iskaznicu?
Ne novce, dokumente. Nemate ništa drugo u novčaniku? -Hoćeš pretražiti?
Zbunjen sam.
Ničega se ne sjećam.
Spremite novce. Vidjet ćete da ćete se sjetiti.
Ovako ćemo ga ostaviti? -A što bismo trebali?
Slijedi nas.
Ne slijedi nas. -Baš nas.
Bez brige.
Odvest ćemo vas u policijsku postaju blizu nas. Oni će znati što činiti.
Mnogo ljudi se izgubi, je li tako?
Večeras je tekma na televiziji.
Za koga navijate?
Shvaćam, ne volite nogomet. -Prekini!
Eminé, pomogneš mi?
Vi ne izlazite, sad ću vas ja odvesti.
Bok, mama. Martina mi je razbila Gameboy.
Požuri se natrag. -Bok, djeco.
Mama, daj mi jednu vrećicu. -Ne, Martina, ja ću.
A tko je ovaj? -Ne znam, izgubio se.
Filippo voli komplicirati život.
Gdje ste ga našli? -U centru.
Mama, mogu se igrati s telefonom. -Čekaj, nemoj me vući.
Gdje je tata? -Gledaj televiziju.
Tko je onaj gospodin? -Martina, nije vrijeme!
Ali ne da mi se gledati crtiće.
Desno idu deterdženti, a lijevo tekućina za staklo.
Ova djevojčica postaje opsesivnija od tebe.
Red olakšava život i ne trošimo vrijeme.
Ti mi trošiš vrijeme, rekla sam ti da ideš gledati TV.
Martina, jesi gluha? -Ne da mi se gledati televiziju!
Je li takva rođena ili je takva postala? -Ne znam.
Giovanna, dođi, svlači se. -Makni se od tamo, vidi te.
Skoro je gol. Dođi, prije nego što zatvori žaluzine. -Prekini!
Sada je dosta!
Vittorio, otvori. Pusti Lucianu!
Ovaj put zovem policiju!
Otvori!
Da se nisi mišala! Biži ča!
Kurvo glupa, ovaj put ja zovem policiju
da uhapse ovog ilegalca koji ima želuca ševiti te!
Šalio se!
Giambo!
Giambo! Giovanni Battista!
Što je? -Vittorio me je nazvao glupom kurvom,
a tebe prljavim crnjom. -Pobrinut ću se ja za njega!
Nije to rekao. -Ali je to pomislio.
Budalo, otvaraj!
Već je i vrijeme!
Vratio se tata. -Bok, tata.
Jedeš s nama ili da ti tamo donesem tanjur?
Dobra večer.
Filippo! -Vratit ću ga poslije tekme.
Doveo si mi ga doma! -Bila je prevelika gužva.
A onda žele znati kako sam ga našao...
Evo znao sam, samo jedan gol! -Budala blesava!
Jedite.
Hoćete li još? -Da.
Mama. -Zašto si ustala? -Možda je Simone mrtav.
Simone? -Onaj gospodin tamo.
Kako znaš da se zove Simone? -On mi je rekao.
Vratilo mu se pamćenje, rekao je tvojoj kćeri da se zove Simone.
Na brzinu je zaspao!
Zašto šapćeš? -Da ga ne probudim.
Ako ga ne probudiš, kako ćeš ga odvesti? Na rukama?
Simone, vrijeme je za buđenje.
Moramo ići, probudite se.
Filippo, nemoj ga ovdje ostaviti, ako je luđak? -Giovanna, sad pretjeruješ.
Hoćeš da neki stranac spava u kući s djecom?
Ti si luđi od njega! -Ne viči.
Ja ću ga probuditi.
Namjestio se!
Sada ti razriješi ovu situaciju! -Rasplakala si ga!
Ostavi se toga tona ili ću te odalamiti! -I ja tebe s prijavom!
Ideš u krevet?
On spava, pokrio sam ga maminom dekom. -Ugasi svjetlo, stižem.
Spavaj! -Spavao bih ja, ali njemu se ne spava!
Ne da mi se. -Zajedno spavamo jedanput tjedno i tebi se ne da?
Ne, ostavi vrata otvorena, ne vjerujem onome tamo.
Daj, čut će nas. -Bit ćemo tihi!
Nisam pri volji. -Ma daj, jesi!
Dobro jutro.
Zašto me niste probudili? -Tako si lijepo spavala.
Gle, mama, pripremio ih je Simone. -Gdje je? -Tamo.
Napravio je pokolj jaja! -Uzmi palačinke. -Ne ide mi.
Samo sam mu ja pomogla, a ti ne!
Martina, spremi torbu za školu. -Spremi i Markovu!
Danas nemaju izvannastavnih aktivnosti, gotovi su oko 2.
Kad ti napadaš? -U 19, kao i uvijek.
Nisu ti promijenili smjenu? -Jesu.
Ali ja i dalje imam noćne smjene!
Uvijek te nasamare. -Zadnji sam došao, to mi je kazna.
Sada moram ubaciti u višu brzinu. Mrzim sve raditi na brzaka!
On je unutra. -Danas ide!
Dobro, pobrinut ću se za to.
Danas!
Što je bilo? -Jesi vidjela Chen Sue Lang?
Naravno. Zašto, ne vidiš li je i ti?
Nije ona. -Što te briga ako nije ona?
Gdje je Chen Sue Lang? -Ima dva posla.
Mijenja je sestra koja nema dozvolu boravka.
Primijetili su. Ova tehnika s istim imenom rođaka koji ih mijenjaju
više ne pali. -Otkad si ti šef?
Zamolili su me da istražim. -A ti reci da to nije tvoja zadaća.
Ti si knjigovođa, znači da moraš zbrajati i ljude?
Kako mogu reći ne? -Ustima!
Bok!
Bok! -Mama, vidi što imamo.
Što je ovo? -Čekaj, pogriješit ćeš!
Što si napravio? -Poslije ti objasnim. -Objasni mi sada!
Evo! Jesi zadovoljna? -Sada igram ja.
Neka igra i Marko. -Ali on ne zna.
Nisam ja platio.
Uzeo si novce od starca? -On mi ih je dao.
To je nadmudrivanje nesposobne osobe! -Ne viči, čuje te.
Čuje me?
Zašto ga nisi odveo na policiju?
Jesam, podnio sam i prijavu. Ali nisam ga mogao ondje ostaviti.
Koliko si mu novaca uzeo? -Ništa mu nisam uzeo! Jesi luda?
Htio je djeci nešto pokloniti i rekao je Martini da izabere,
a ona ne bira na malo! -Ja ne spavam s njim u istoj kući.
Odvest ću ga u pub i usput ostaviti na policiji. Bok.
Jasno, ovako sam uvijek ja kučka!
Nisu za nas, prodajem ih. -Slastičarka? -Dodatni prihod.
Dvaput na tjedan ih radim za moju prijateljicu koja ima pub.
Ali voljela bih to raditi.
Imati slastičarnicu.
Zašto je nemate?
Zbog novca.
Možete naći posao u slastičarnici ako vam se toliko sviđa.
S 29 godina ne mogu raditi kao naučnica.
S dvoje djece i mužem koji neprestano dobiva otkaz.
Znam da je teško prestati,
ali barem dok radite kolače možete ne pušiti.
Upotrijebili ste vodu iz slavine,
a niste ni provjerili da se uvjerite da nema previše klora.
Sljedeći put ću koristiti mineralnu. Možete preporučiti koju?
Pronađite koja vam najviše odgovara, isprobajte ih.
Bila hladna ili topla, voda mora biti prozirna, bez mirisa,
ugodnoga okusa i svakako malo lužnata.
Kako znate sve to?
Možda sam poznavao nekoga tko je radio jako dobre kolače.
Znači, nečega se sjećate.
Ako se kasno vratim s policije, hoćeš ih staviti spavati sa svojima?
Hoćeš da vas Giambo otprati? -Baš, još mi samo Giambo fali!
Vraćam se za dvije minute, pričekajte me ovdje.
Mogla si ih i kasnije donijeti, da ih poslužim uz fajrunt!
Bok, Giovanna. -Bok.
Oprosti što kasnim, imam strku doma.
Onda ih pošalji s mužem. Ili mu ne vjeruješ?
Ne vjerujem tebi! Osim toga, on radi samo noćne.
Da, dobra isprika! Ako se zadesim ispod Filippa, kaznit ću ga!
Skinut ćeš mi ga s leđa. Ne vjerujem da će se to dogoditi. -Itekako hoće!
Giorgio ti nije dovoljan? -Još uvijek? Nakon 15 godina to je skoro incest!
Irene, kasa. -Stižem.
Večeras ne mogu, žurim. -Opusti se ili će ti puknuti mozak.
A da, voćne pite i nisu pretjerano tražene.
Reci mi što želiš da ti radim? -Obožavam to pitanje.
Radi mi nešto dobro! -Ozbiljno, što želiš?
Irene, izvoli. -Giovanna, izmisli nešto, iznenadi me.
Napravi nešto novo. Izvoli. -To je jako lako! Bok.
Oprostite, ali mislim da vam djedu nije dobro.
Rekao mi je neke čudne stvari i zatim se udaljio.
Nije mi to djed. -Oprostite, već sam ga negdje vidio s vama i...
Ja stanujem u zgradi preko puta vaše. -Ah, da!
Uopće ne znam tko je on, našli smo ga na ulici.
Na policiji su nam rekli da će nas obavijestiti saznaju li štogod.
Kamo je sada otišao? -Susreo sam ga ispred mog auta.
Vi ste ga odveli na policiju i oni su vam ga ostavili na čuvanje?
Nije moguće, zar ne? -Malo mi je čudno.
Imate pravo, ali nisam ga ja odvela.
Kako god, ne može biti daleko.
Nije mu dobro. -Što mu je? -Izgubio je pamćenje.
Ime?
Giovanna.
Lorenzo. Ali mislio sam na njegovo.
A! Zove se Simone.
Trebala sam ga odvesti na policiju prije nego što sam došla u pub.
Što ću sada? Ne mogu ga tražiti čitavu noć.
Bili ste jako dobri. Ali sada je najbolje da se vratim kući.
Simone!
Simone, zašto ste izišli iz auta?
Sa svim problemima koje imam, vi mi uvaljujete još jedan!
Dođite u auto.
Odvest ću vas kamo želite.
Možemo se vratiti i pitati, možda su saznali gdje živite.
Otpratit ću vas.
Ne, hvala. -Ali auto mi je upravo ovdje.
Osim toga, bolje da nas je dvoje.
Žao mi je što gubite vrijeme.
Bez brige, sutra ne radim.
Alma!
Ali stižu! -Tko?
Budite mirni. -Pustite me da izađem!
Moram izaći ovdje! -Stanite.
Simone, kamo ćete? Čekajte!
Idem za njim. -U redu. Čim uzmognem, doći ću za vama.
Ne!
Ne! Molim vas, pustite me!
Ne, pustite me! Molim vas!
Ne!
Lorenzo, loše mu je!
Simone.
Što vam je?
Ništa.
Samo moram malo sjesti.
Dobra večer. -Dobra večer, Mario.
Kao i obično, molim. -Ja nisam Mario.
Neka onda dođe Mario. -Ali ovdje ne radi nikakav Mario.
Što inače pijete? -Vermut.
Vermut. -Ja ću pivo. -Dva.
Tko ste vi?
Lorenzo. Ranije smo bili zajedno u autu.
Upoznali smo se na izlazu iz puba, sjećate se? -Ne.
Čime se bavite? -Radim u banci.
Sviđa li vam se?
Da, poprilično. Trebao bih postati ravnateljem jednoga zastupništva.
Žena će vam biti jako zadovoljna.
Nisam oženjen.
U svojim godinama još niste oženjeni? Kako to?
Ne znam.
Možda još nisam pronašao odgovarajuću osobu.
A vama? -Što?
Sviđa li vam se vaš posao? -Volite li perad?
Da, poprilično. -Radim u tvornici za obradu peradi.
Tamo sam knjigovođa. Ali, ne, ne sviđa mi se.
Meni se jako sviđaju vaši kolači, oni koje nosite u pub.
Kako znate da ih ja radim? -Vidio sam vas više puta.
Često sam tamo.
Osim toga, rekoh vam, stanujem prekoputa vas.
Niste me nikada vidjeli?
Možda jesam, u dvorištu. Ili kroz prozor.
Ali ne znam sigurno, imam jako puno posla.
Gospodine. -Ah, pardon.
Jesi li vidio Saru? Ne mogu je pronaći.
Odvode i djecu. Pomozi mi da je nađem, molim te!
Ne zaboravite izvaditi novac iz sakoa.
Ovo je Filippovo, trebalo bi vam pristajati.
Možda je malo uzak. No uskoro ćete imati svoju odjeću.
Ne sviđa mi se pulover. -Niste ga ni probali.
Ne sviđa mi se boja.
U redu, donijet ću vam drugi.
Ovo je bademantil, plav je!
Odjeću stavite ovdje, sutra ću je odnijeti na čišćenje.
Sve jasno?
Molim? -Giovanna, Lorenzo je.
Oprostite, kasno je.
Našao sam broj u imeniku i vidim da ste još budni. -Da.
Kad sam vas bio ostavio kod auta, izgubio sam vas na cesti.
Samo sam htio znati je li dobro.
Da, sada se tušira.
Prije vam nisam uspio reći što mi je rekao kad me je zaustavio.
Evo i vas.
Moji su se prijatelji udaljili, ja sam baš ulazio u auto
i vidjeh ga ispred sebe.
Pričao mi je kao da razgovara s bilo kim drugim.
Izjavio mi je ljubav.
Ne sjećam se točnih riječi.
Voljet ću te zauvijek.
Više-manje je tako nešto rekao.
A zatim? -Moramo se voljeti skrivećki.
Jer nitko nam ne bi oprostio našu ljubav.
Što ste mu odgovorili? -Nisam znao što reći.
Bilo me ja pomalo sram.
U jednom se trenutku zaustavio i pogledao me u oči.
Ne želim se odreći naše ljubavi. A ti?
Baš je tako rekao? -Da.
U jednom sam trenutku bio u iskušenju da mu odgovorim.
Tko zna kako bi reagirao?
Je li shvatio s kim razgovara? -Nije.
Bio je uvjeren da razgovara s voljenom osobom...
Pri tom nije rekao ništa o meni... To jest o njoj.
Mislim, o toj ženi koju nije smio voljeti.
O čemu razmišljate?
Tko zna kako je završilo? -Sutra ću ga odvesti na policiju.
Da, ja moram odvesti djecu u školu i otići u kupnju, ali...
Ako trebate pomoć, zovite me. Dat ću vam broj svog mobitela.
U redu.
Sve u redu?
Ulazim.
Što radite?
Ne možete spavati?
Ni vi.
Djeca su kod vaše prijateljice?
Da.
Često i Eminéina djeca prespavaju ovdje.
Sviđa mi se kako se vaš suprug igra s djecom.
Filippo je dobar otac, znam. -Poznajete li se dugo?
U braku smo devet godina, ali znamo se otprije.
U početku su odnosi među nama bili drukčiji.
Zatim su došle brige, djeca... kao i kod svih, sve u svemu.
Mora da je lijepo gledati kako raste ova ljubav
koja je u početku bila samo strast
i pomoći joj da se promijeni. Zaštititi je od prolaska vremena.
Nije uvijek lako.
Volite li plesati?
Da, ali nisam plesala godinama. -Zamislite, nisam ni ja!
Martina, požurite se. -Spremni smo za dvije minute.
Koliko je sati? -Prerano je za tebe.
Odvest ću djecu u školu i otići u kupovinu s Eminé.
Danas ću ga odvesti na policiju i tamo ga ostaviti.
Ne, moram mu odnijeti odjeću na čišćenje. Ja ću se pobrinuti za to.
Dobro, ali nemoj se poslije žaliti.
Sinoć sam ga umalo izgubila u pubu.
Srećom su mi pomogli. Znaš onog momka koji...
Dobro, ispričat ću ti drugi put.
Ti nemoj govoriti, ja ću.
Bratu ti se nakostriješila kosa. -Pola sata sam je tako radila!
Ne viči.
Ništa ne kuži. Stara je.
Onoga ne zanima starac, samo te hoće opaliti i točka!
Ma daj, molim te?! Da je tako, primijetila bih.
Kako ti njega špijuniraš, tako i on tebe špijunira.
Nisam ga špijunirala. -Mjesecima si radila pravu telenovelu!
Hoće li biti gotovo danas? -Najranije za tri dana.
Molim te, hitno je. -Subota je, poslijepodne ne radimo.
Radi se o ljudskoj sudbini. Ako te netko zamoli, može se.
Udovolji joj. Ne vidiš da se radi o ljudskim sudbinama?
Dođite poslije, pokucajte po roletama. -Hvala vam.
Nemojte se naviknuti.
Lijep kroj, fini materijal! Čije je to? -Nije te briga!
Eto ti dokaza. Zna sve o tebi, čak i da piješ jaču kavu.
Ovo sam našla u džepovima.
Što će s kamenčićima? -Baca ih na znatiželjnike!
Molim?
Dobar dan!
Odmah? Ne znam, kako ću?
Idi! -Tiho!
Da, dobra ideja.
Gdje?
Uobičajeni kafić! Dobro.
Uobičajeni kafić.
Imate li i svoju omiljenu pjesmu?
Dobar dan. -Dobar dan.
Izvolite. -Hvala.
Hoćete li popiti što? Kavu?
Može kavu. Hvala. -Dvije kave.
A on? Simone? -Spavao je kad sam izišla.
Sinoć sam ga morala oprati.
Vidjela sam da na ruci ima onakve brojeve...
Iz koncentracijskih logora? -Da.
Ipak, izdržao je ovdje u getu.
Uzeo sam si slobodu da nazovem jednu svoju prijateljicu u policiji
i kaže da ne znaju da je nestao kakav starac.
Sve u svemu, ne znaju ništa. -Tako sam i mislila.
Ali javit će mi ako netko prijavi nestanak.
Zapalili ste se za ovo. -Mrvicu.
Izvolite. -Hvala.
Hvala.
Malo mlijeka? -Mrvicu. Hvala.
Ne, ja pijem gorku.
Ne mogu ostati dugo. -Požurimo se, onda.
Kako netko poput vas uzme u kuću potpunoga stranca?
Nisam ja, moj muž je.
Uvijek je spreman pomoći svakomu, ali katkad pretjera.
Činilo mi se malo čudno. Mislim, djeca su u kući i...
Što imaju djeca s tim? -Ništa, samo mi se činilo čudnim...
Što vam se činilo? Mislim, što vi znate?
Imate pravo, ne znam gotovo ništa o vama.
Znam samo da svako jutro izlazite u 8 da odvedete djecu u školu.
S vama je uvijek i prijateljica s malim crncima.
Znam da navečer, kad operete suđe, ostanete u kuhinji i pušite.
I ugasite cigaretu pod mlazom vode iz slavine.
Znam da noću često šećete kućom.
Približite se prozoru i promatrate van.
Ali ne znam što vidite.
Dobar dan. -Dobar dan.
Oprostite, treba mi jedna informacija. -Recite.
Poznajete li jednoga starog gospodina koji se zove Simone?
Simone? -Da.
Ne, ne mogu se nikoga sjetiti.
Izgubio se i ničega se ne sjeća.
Sad je kod nje. -Mislim da je bio u jednome koncentracijskom logoru.
Kako znate?
Na ruci ima onakve brojeve...
Sinoć se zaustavio ispred vašeg dućana.
Lupao je po rešetkama kao da dobro poznaje mjesto.
Možda je vaša mušterija.
Sigurni ste da se zove Simone?
Jedino se toga sjeća.
Jeste li podnijeli prijavu? -Da, ali nismo dobili odgovor.
Radim ovdje jako dugo.
Ako ga dovedete, možda ga prepoznam.
Žao mi je, ne tražimo nikoga tko se izgubio.
Prije mi se učinilo da vam ime Simone nešto govori.
Dojmilo me se jer se gospođin brat tako zvao.
Ali ne može biti on, Simone je godinama mrtav.
Umro je u koncentracijskome logoru.
Ispričavam se. -Da? -Gdje vam je auto?
Kod Lungoteverea. -Ja sam s druge strane.
Doviđenja.
Filippo?
Zašto ti je mobitel ugašen? -Nije ugašen, bio sam u baru.
Možda nije bilo polja.
Gle, upaljen je. Sve je vrijeme upaljen.
Bit će tako!
Simone? -Nije li jutros izašao s tobom?
Baš, odvela sam ga u kupnju! -Kad sam ustao, nije ga bilo.
Rekla si da ćeš se ti pobrinuti. -Da, i mislila sam.
Ali nakon što odnesem odjeću na čišćenje.
Nikad ga nisi htjela. -Ti ga nisi ni odveo na policiju.
Filippo, dosta mi je! -I meni! -Onda, preuzmi inicijativu.
Ali ne, ti ne možeš ni smjenu zamijeniti!
Daj mi vremena, nov sam na poslu. -To zoveš poslom.
Kontroliraš potrošnju benzina na otpremama?
Ja sam kriv? Otpustili su me iz ureda radi nekog svog rođaka.
Tamo udišem plinove benzina samo zbog djece.
Koliko zarađuješ, možeš i otkaz dati!
Sad mi i lovu nabijaš na nos?
Uvijek sam radio. Tko je zaradio za ovu kuću?
Tvoja majka, ona ti je prenijela ugovor o vlasništvu!
Barem su nam moji roditelji uvijek pomagali.
Da, moji nisu.
Ali ja nisam poput tebe.
Ja, barem, nisam poput tebe!
A da? Kakav sam to ja?
Hajde, reci, što sam sa za tebe?
Gubitnik?
Baš si kučka!
Dragi moj Simone,
poslije tebe, crveno više nije crveno.
Plavo nebo više nije plavo.
Drveće više nije zeleno.
Poslije tebe boje moram tražiti u nostalgiji koja je ostala za nama.
Poslije tebe
oplakujem i bol koja nas je učinila strašljivima i skrivenima.
Oplakujem nade, odricanja, šifrirane poruke,
ukradene poglede u svijetu slijepih koji nisu htjeli vidjeti.
Jer da su nas vidjeli, bili bismo njihova sramota.
Njihova mržnja i okrutnost.
Oplakujem što ne imah hrabrosti zamoliti te za oprost.
Zbog toga ne mogu više ni pogledati kroz tvoj prozor.
Tamo te uvijek viđah, dok ti još ni imena ne znah.
A ti sanjaše bolji svijet.
U kojem se stablu ne može zabraniti da bude stablo.
I plavetnilu da postane nebo.
Ne znam je li ovo bolji svijet.
Sada kad me više nitko ne zove Davide.
Sada kad mi se obraćaju samo s gospodine Veroli.
Kako mogu reći da je ovo bolji svijet?
Kako to mogu reći bez tebe?
Za nekoliko dana moram ići, premještaju me.
Zastupništvo je na Ischiji.
Zacijelo je jako lijep otok. -Jest.
Ali ne sada.
Uvijek je tako.
Nikako da nađem dobar trenutak.
Donedavno mi se unapređenje činilo kao spas.
Sada je to, pak, zadnja stvar koju želim.
Uvijek mi se čini da dobijem ono što želim u krivo vrijeme.
Dok god sanjam o nečemu, sve je kako treba.
Ali kada to poželim pretvoriti u stvarnost...
Ne mogu objasniti, ispričavam se.
Ali ja...
Zauvijek bih ostao na ovoj klupici.
Iako znam da nikad ne bi bilo moguće...
Gle kako si se zamrljala!
Uvijek morate biti čišći i pametniji od ostalih.
Ako su drugi poput tebe, onda je to lako. -Martina, ispričaj se!
Baš ste je napajali zmijinim mlijekom!
Dobra večer, mogu li razgovarati s g. Davideom Verolijem?
Tko ste vi?
Moje mu ime neće ništa značiti, recite samo Simoneova prijateljica.
Simoneova? -Da. -Pričekajte trenutak.
G. Veroli trenutačno se odmara.
Možete nazvati poslije ili ostaviti svoje podatke.
Dobar dan, jučer smo se čuli telefonom.
Imam sastanak s g. Davideom Verolijem. -Uđite.
Ne nosite loše vijesti?
Zašto loše vijesti?
Nikad se ne zna! U životu me ništa ne može iznenaditi.
Davide vas nije trebao primiti. No ipak, nemojte ga uznemiravati.
Ima dijabetes, srčane probleme i depresiju. Je li vam to dovoljno?
Žao mi je. -Da znate, i meni!
Koliko se namučim da ga dobijem da proguta samo jednu tabletu!
Ništa gore od onoga koji se ne želi izliječiti.
Prestani brbljati, Sara.
Pripremi nam dvije kave.
Kako se zoveš?
Martina me je to neprestano ispitivala.
Jedino ime koje mi se urezalo u pamćenje bilo je Simoneovo.
Pročitala sam ga, ispričavam se.
Mislila sam da ću naći neki trag da vas pronađem.
I eto, pronašli ste me.
Simone nije nikad pročitao to pismo.
Kad ste me našli ono jutro,
izišao sam kako bih otišao na naše mjesto.
Ja i Simone imali smo svoje tajno mjesto.
Tamo bismo si ostavljali poruke.
Pisali smo sve što nismo mogli reći pred drugima ili preko telefona...
I skrivali smo papiriće među kamenčićima fontane.
Dakle, zabrinuo sam vas. -Jeste.
Zašto?
Sve je spremno.
Ne razlikujem okuse kao nekada.
Dođite, kušajte ovu čokoladu.
Odmah se rastopila? -Nema druge, rastvara se.
Brzo. -Da. -A okus?
Trebala bi imati gotovo neosjetan okus.
Jednom progutana trebala bi na tren dati osjećaj slatkoće.
Na kraju ono što je važno jest gorčina.
Upravo tako. -Osjećate li miris vanilije?
Da, ali veoma slabo.
Slabo!
Pretvorili ste svoju strast u običan hobi.
Ne biste smjeli tako trošiti svoj talent.
Znate li slastičarnicu u Ulici Giustini? -Veroli!
Davide Veroli, bila je njegova.
Bio je veliki slastičar, pravi umjetnik, poznat u čitavoj Europi.
Poznajete li ga dugo? -Čitav život.
Dugujem mu život.
On me je spasio 16. listopada 1943.
Nemate pojma o čemu pričam, je li tako? -Nažalost, ne.
Nacisti su od rane zore čitavo jutro
trpali u svoje kamione čitave obitelji.
Muškarce, žene, starce i djecu.
Ne samo u getu, već po cijelome Rimu.
Davide je učinio sve da obavijesti što je više ljudi mogao.
Spasio je mnogo djece u te dane.
Zato su mu dali medalje i pohvalnice.
Kao da nešto vrijede!
Ali što ste mu učinili? -Zašto?
Počašćeni ste jer nikomu nije dopustio da s njim radi slastice.
Štoviše, poklonio vam je svoj pribor!
I vi ste slastičarka? -Nisam.
Ne.
Možda je to bilo zbog silne ljubavi u tom pismu.
Pa nisam ni pomislila da se radi o dvoje muškaraca.
Nisam ni ja pomislio da je tako.
Poslije...
Kad sam razmislio...
Mama. -Na telefonu sam. -Već sat vremena!
Zašto Palčić, kad se treba vratiti kući, ne može više naći mrvice od kruha?
Ne sjećam se. -Pojele su ih ptice.
Pojele su ih ptice. -Eto zašto ih Palčić nije našao.
Nije li ostavljao kamenčiće. -Svatko se drukčije sjeća priča.
Imaš li još puno posla s pakiranjem? -Mislim da imam.
Prava je mustra! Vjeruj mi, samo te želi odvesti u krevet.
Poslije, kud puklo da puklo! Ionako će on na Ischiju, ti ostaješ.
Oprosti, netko te mjesecima špijunira samo da bi te poševio?
A onda, reci mu da sve ostavljaš i bježiš s njim
da okrunite svoju ljubavnu vezu iz snova na otočiću.
Da vidiš kako će pobjeći!
Moram ostati sat duže, čekaš me? -Ne, idem autobusom.
Poševi ga.
Da, lijepo se poševite!
Samo ćeš ga tako izbaciti iz misli.
Vrati se kući, uljepšaj se, ostavi djecu da prespavaju kod mene
i nećemo više o tome!
Nemoj mi te grimase raditi, nije to nikakva tragedija.
Ako nešto misliš činiti, obavi to kako spada!
Uđi.
Htio sam stvoriti atmosferu, ali možda sam pretjerao.
Ako želiš, ugasit ću ih.
Ne, jako je lijepo.
Znaš li otkad ovo zamišljam?
A sada si ovdje.
Mogu te ljubiti.
Mogu ljubiti tvoje usne.
Tvoje lice.
Tvoje oči.
Ti se ne zaustavljaš, znam. Uvijek si u pokretu.
Dan za danom što te promatram
za mene je to postalo poput opsesije.
Vraćao sam se ranije kući da bih te promatrao.
Skrivao sam se iza zavjese.
Čekao sam da izađeš da vidim kamo ideš.
Dostajalo mi je samo da znam da si tamo.
Ponekad se po noći nisam mogao odlijepiti od prozora.
Nadao sam se da ću te vidjeti barem na tren.
S onoga prozora?
Da.
Imat ćeš mnogo odgovornosti sada kad se preseliš.
Život će ti se promijeniti u potpunosti.
Novo mjesto, novi posao, novi prijatelji.
Neće biti lako, ali... -Želim da ideš sa mnom.
Mogu ti dati vremena koliko god ti treba.
Ne.
Zašto se moramo odreći jedno drugoga?
Znam da je tebi teško.
Teško ti je ostati sa mnom.
Ali meni je još teže ostaviti te.
Dugujem ti 13 eura.
Vratit ću ti ih krajem mjeseca.
Dobar dan. Donijela sam odjeću. -Giovanna, uđite, brzo!
Samo sam došla vratiti odjeću. -Ne, molim vas, dođite.
Nešto se dogodilo?
Previše je vlage u zraku, slastice ne uspijevaju.
Teško ih je umijesiti.
Niste mi rekli je li se kolač kojeg smo zajedno načinili svidio djeci.
Oprostite, jako im se svidio. Čak je i Eminé oduševljena.
Ona bi se trebala oduševiti jednom lijepom dijetom!
Danas nije dan za kolače, ne uspijevaju mi.
Nitko ništa neće primijetiti. Sigurno je rekao istinu?
U početku nije htio razgovarati.
Ali kad sam prislonio pištolj djevojčici na grlo,
dao mi je popis onih koji još uvijek skrivaju vrijedne stvari.
Ne mičem se odavde.
Sve spremno? -Da, već su stigle trupe iz Njemačke.
Za pola sata okružit ćemo geto i nitko neće moći pobjeći.
Je li Židov koji radi s tobom mogao koga upozoriti?
Ma, peško je neopasan.
Ako i poželi izići, već ću ga ja srediti. -U redu, idem.
Obuzdaj ga.
Te sam noći spasio mnogo osoba.
Iste one osobe koje su mi se smijale.
Koje nisu vjerovale u moje osjećaje.
Nisu prihvaćale da ja mogu voljeti Simonea.
A da bih spasio njih,
izgubio sam njega.
Bio sam u nedoumici, shvaćate?
Ali, umjesto da otrčim Simoneu,
odlučio sam prvo upozoriti ostale.
Htio sam dokazati da sam ih dostojan.
Da ih spasim prve, to bi bilo moje iskupljenje.
Gdje ste ostavili djecu?
Kod Eminé.
Ne biste smjeli nikomu vjerovati.
Svaki susjed mogao bi biti uhoda, špijun.
Ali nisu u opasnosti. -Baš nasuprot, skrijte ih!
Odvedite ih daleko! -Smirite se, Davide, ništa se nije dogodilo.
Ne možemo gubiti vrijeme, dolaze!
Djeca su na sigurnome. -Indiferentnost je vaša bolest!
Slijepe ste, gluhe!
Oslabili su vas sa svojom propagandom!
Morate se požuriti i upozoriti sve koje poznajete.
Giovanna, prije nego što bude prekasno! -U redu, Davide.
Učinit ću tako, ali budite mirni, ništa im se neće dogoditi.
Ne bojim se za sebe.
Ja sada više ništa ne mogu učiniti.
Vi, pak, još uvijek možete izabrati.
Još uvijek možete nešto promijeniti, Giovanna.
Nemojte se zadovoljiti pukim preživljavanjem.
Morate inzistirati da živite u boljem svijetu.
A ne ga samo sanjati.
Ja to nisam učinio.
Već si ustala? -Nisam ni išla spavati.
Nešto se dogodilo?
Odlučila sam dati otkaz.
Za dva sata otpratit ću djecu u školu, otići na posao i dati otkaz.
Zašto? Iz kojeg razloga?
Oprosti mi.
Mislio sam da ti se nešto dogodilo na poslu
što te prisililo na takvu odluku. -Nije.
Ovo je moj izbor.
Trebala sam to i ranije učiniti, ali mislim da nije nikada kasno.
Što ćemo sada? Što ćeš raditi?
Želim raditi u slastičarnici.
Pomozi mi, Filippo.
Pomozi mi!
Još jedan kovčeg?
Idem po njega.
Dobro si riješila. -Znam.
Zašto si onda htjela da prekontroliram?
Da vidiš kako mi jako dobro ide.
Nisam nikad ni sumnjala.
Ja sam!
Bok.
Jesi li našla posao? -Nisam.
Imala sam pokoji razgovor, ali sam prestara za naučnicu!
Ove si ispekla za pub? -Ne, ovi su za nas.
Ne debljaju, zar ne? -Ne!
Više nego jesi? -Ti...
On je dolje, seli se.
Da u kekse stavim grožđice ili bademe?
I jedno i drugo!
Gotovi smo. -Fino. Zaključajte vi.
Dragi Davide, otkad te više nema, Martina me često pita za tebe.
Još uvijek te zove Simone, ali ubrzo ću joj ispričati cijelu priču.
Jučer su me na poslu zatražili da sasvim sama napravim kolač.
Pogodi koji sam ispekla!
Glavna slastičarka nije komentirala, ali uvrstila ga je na nedjeljni popis!
Mislim da je to dobar znak.
Filippo je uspio zamijeniti noćne smjene.
Izgledao je kao da je dobio na lutriji, bio je tako oduševljen.
A ja sam shvatila da ne mogu više tražiti od njega.
Kad pomislim na Lorenza,
bojim se da sam već počela zaboravljati njegovo lice
i da se ne sjećam više njegovog glasa.
Što li radi u ovome trenutku? Komu se smiješi?
Još uvijek trebam neku tvoju riječ, Davide.
Tvoj pogled, tvoj pokret.
Ali onda, iznenada, osjetim tvoj pokret u svojem.
Prepoznajem te u svojim riječima.
Svi oni koji odu, ostave na tebi nešto svojega.
Je li to tajna pamćenja?
Ako je tako, onda se osjećam još sigurnijom.
Jer znam da nikad neću biti sama.
Prijevod i obrada mijau www.prijevodi-online.org