"Любий мій...
Моє серце належить тобі.
Неважливо, що ти зробив...
Я кохаю тебе.
Усі ті роки, що ти проведеш там всередині, у в’язниці,
я проведу ув’язнена тут, зовні, чекаючи на тебе".
Один тип мене обдурив, я б хотів написати йому листа.
"Сеньйоре Зе Амаро,
дуже вдячний за те, що Ви мені зробили.
Я Вам довіряв,
а Ви мене обманули.
Ви навіть забрали ключа від моєї домівки".
"Жезусе,
ти найгірше, що зі мною траплялося.
Пишу тобі лише тому,
що твій син Жозуе мене попросив.
Я йому сказала, що ти нічого не вартий.
Але тим не менш...
хлопчик втовкмачив собі в голову, що хоче з тобою познайомитися.
Адреса?
Жезус де Пайва,
Сітіо Вольта да Педра,
Бон-Жезус-до-Норте,
Пернамбуку.
Прошу.
- "Далво," - Далво,
"...мій оргазм..." - Оргазм?
"Коли відчуваю твоє тіло, притиснуте до мого,
і плоть з’єднується...
на тому ліжку в мотелі... Коли наш піт змішується,
я відчуваю себе зовсім як,
зовсім як..."
- У дурмані! - Точно, у дурмані!
- Точну адресу я не скажу, ні... - Без адреси не можна.
Тоді напишіть так: третій будинок від хлібопекарні...
Мімозо, Пернамбуку.
Кансансан, Баїя.
Каранґола, Мінас-Жерайс.
Муніципалітет Реріутаба, Сеара.
Музамбінью, Мінас-Жерайс.
Доно Доро...
- Все гаразд? - Все гаразд.
До завтра.
До побачення.
Бразилія. Центральний вокзал
Ірен!
- Гей, Ірен! - Що?
- Ходи сюди негайно! - Іду.
Ця хрінь така ж стара, як і я, Доро!
Сідай тут, Ірен.
Ну ось ти знову, Доро!
Хочу чітко заявити, що я проти цього, ясно?
Будь ласка, подруго, допомагай! Тримай.
"Побачив ваше оголошення у рубриці знайомств, і, по правді,
лише ваш опис мені сподобався".
Цей покидьок змусив мене написати це десятьом різним жінкам.
"Я високий,
маю карі очі, пряме волосся
і вищу освіту. Кажуть, я гарненький".
- Та цей чортяка просто страшний. - А вища освіта? Він навіть писати не вміє!
- У смітник? - У смітник.
"Жезусе,
ти найгірше, що зі мною траплялося.
Приїдь хоча б і познайомся із сином.
Він втовкмачив собі, що хоче з тобою познайомитися".
Вона пише, що хлопчик хоче познайомитися з батьком, пиякою.
Скоріше вона хоче повернути собі чоловіка.
- Ні, не рви цього, ні. - У чім річ?
Дитина хоче знати свого батька, возз’єднати родину.
- То й що? - А те, що ти це зруйнуєш.
Цей чоловік п’яниця. Він її бив.
То що малий має рости без батька?
Це краще, ніж жити з п’яницею, який і його битиме.
Ні. Вирішено: у смітник.
- Але ж це перший лист клієнтки? - Зробимо виключення.
Годі цього божевілля, Доро. З мене досить. Я йду.
Вона добряче діставатиме по пиці.
То й що? Це її пика. І ти не маєш права.
Ой гаразд... Домовимося, що лист іде до шухляди.
Ніякої шухляди! Завтра ти кинеш його до поштової скриньки.
Або смітник, або шухляда.
Якщо вирішимо, наступного тижня я надішлю його.
Брехня! Ці листи роками лишаються у тому чистилищі.
Наступного тижня я його відправлю.
Сідай. Маємо роботу.
Знаєш, Доро, ти часом така зануда.
"Кажуть, багато хто втрачає голову під час карнавалу..."
Я сама така.
"Ти добре розважився, я теж. Забудьмо тепер про це".
Цей мені сподобався.
Справді? Дуже-дуже-дуже?
Вже давно жодних новин із дому.
Мені здається, вони не отримують моїх листів.
Ви ж знаєте, що нашій пошті не можна довіряти.
- А може, вони переїхали? - Ви так думаєте?
- Один реал, Серже. - До побачення, доно Доро.
Ви писали для мене листа, сеньйоро.
Пам’ятаєте?
Так.
Ви його надіслали?
Ні, збиралась зробити це сьогодні.
А, тим краще! Бо я хотіла б його порвати.
І написати іншого.
- Я була надто зла на Жезуса. - Починайте.
- "Жезусе," - Жезусе...
"Твій син Жозуе дуже хоче з тобою познайомитися.
Каже, йому треба поїхати до Бон-Жезуса на скількись часу".
На якийсь час.
"На якийсь час до тебе.
Наступного місяця я матиму відпустку і можу приїхати разом із ним.
Так мені вдасться побачитися з Мойзесом та Ісайасем".
Ох, сеньйоро, знали б ви,
як я хочу побачити цього негідника знову!
Ви маєте досвід... Що мені йому сказати тепер?
- Та мені ж звідкіля знати? - Ну допоможіть мені, сеньйоро.
Може, вам краще подумати й прийти пізніше?
По правді, я й досі його кохаю.
"Жезусе,
мені тебе дуже бракує.
Мені так погано, коли я прокидаюсь, а тебе нема поряд.
Я хотіла б зберегти останню темну волосину на голові...
...щоби віддати її тобі!"
Те що треба!
"Чекай на мене. Твоя..."
- Як вас звати, сеньйоро? - Ана.
Ана. Прошу.
- Покладіть це до листа. - Ось, кладу до листа.
- То я надсилаю чи ні? - Так. Скільки з мене?
Два реали. Ні! Оскільки я не відправила першого - один реал.
Мамо! Але як ти знаєш, що вона його відправить?
Вона його навіть до конверта не поклала.
Це неввічливо. Сеньйора ж допомагає мамі.
- Наступний! - До побачення.
Дай руку, Жозуе.
Гей, моя дзиґа!
Ходімо, Жозуе! Ходімо!
- Що там? - Автобус переїхав жінку.
- Вона померла? - Так. Вже на тому світі.
Мамо, мамо!
Заберіть його! Заберіть його!
НАПИШЕМО ЛИСТА
Щиро дякую, сеньйоро.
Я хочу написати листа своєму батькові.
Ну ж бо, пиши!
"Тато, приїжджай до Ріо, з мамою сталася біда".
Ти маєш гроші?
Маю!
Покажи!
Покажи мені.
Ти когось маєш у Ріо?
- Маму. - Кого ще?
Нумо, пиши те, що я сказав!
Лише коли побачу гроші.
Поверни мені листа моєї мами!
Я його вже надіслала.
Годі, відчепися.
- Поверни мені листа моєї мами! - Я сказала: забирайся! Йди звідси, малий.
Вставай, малий. Звільни місце хутенько.
Ану геть! Кому сказано!
Геть! Геть! Геть!
Гей, що ви та робите? Ану геть звідси!
Гей, малий. Вставай. Хочеш бутерброд?
Не голодний?
Я вже поїв, дякую.
Спеціальна пропозиція! Лише сьогодні!
Знижки на всі товари для краси!
Дзеркальце за один реал, гребінець за 50 сентаво!
"Тут усе добре. Маю дедалі більше клієнтів.
Я вже заледве справляюся.
Я відкладаю трохи, щоби повернутися до школи".
Злодій! Хапайте злодія!
Ловіть його, Педрао!
Тримайте його!
Попався, братчику! Тобі гаплик!
Стули пельку!
Постривайте!
Не вбивайте мене! Я все поверну!
На добраніч, доно Доро.
- На все добре. - Вже йдете?
- Привіт, синку. - Жозуе.
А, Жозуе! Покажи-но дзиґу.
О, бачу. Мама тобі казала не розмовляти з незнайомцями?
Вона має рацію.
- Не треба мене боятись. - А я й не боюсь.
Облиште, Педрао. Я його знаю.
Тоді я хотів би вам дещо сказати.
Привіт, синку.
Мене звати Жозуе Фонтенеле де Пайва.
Пайва по батькові, Фонтенеле по матері.
Як гарно, чудово!
А я - Ізадора Тейшейра.
Жозуе де Пайва, а ти не хочеш піти зі мною додому?
Я вже сказав: я чекаю на свою матір.
Вона більше не прийде.
Брехня!
Не прийде, синку.
Вона померла.
Ти маєш якихось родичів у Ріо?
Тітку?
Відповідай, малий!
Дивись.
Візьми ось це.
Якщо передумаєш, просто зайди до мене. Добре?
Ну гаразд.
Заходь.
А де твій чоловік?
Я не маю чоловіка.
А твої діти?
Не маю ані дітей, ані чоловіка, ані родини, ані собаки.
Можна мені до туалету?
- Звісно. - Де він?
Там.
Ой, Доро! Яка страшна сьогодні спека! Піду до ванної, вмиюся.
У мене гості...
Це Жозуе.
Сподобалося?
Бачила, який вимогливий у мене гість.
Хай, Доро. Просто його мати готувала краще.
Ні, вона теж не вміла готувати.
Ти диви! Тобі варто би бути вдячнішим.
Хлопчисько.
Ірен, а ким ти працюєш?
Вгадай.
Ти схожа на вчительку, як і Дора.
Тільки Дора пише листи.
Так і є. Ми були вчительками.
Ти теж не маєш чоловіка?
Теж не маю.
Хто ж тоді про вас піклується?
Ми самі про себе піклуємося.
Твоя мати теж жила сама. Хто про неї піклувався?
Я, звісно ж!
А твій батько жодного разу не показався?
Він багато працює.
Він столяр. Працює по дереву.
Вміє робити столи, стільці, двері, дзиґи, будинки.
Він усе робить сам!
- Його батько це, бува, не...? - Ну а ти ким хочеш працювати, як виростеш?
Я буду водієм вантажівки.
Мій батько й батько Дори водили ці величезні поїзди, знаєш?
Так, і вони були знатні пияки.
Ото було лайно.
Все гаразд, Жозуе?
Ти що тут робиш, поганцю?
Ти вмієш читати?
А, ти думаєш, я не надішлю листа твоєї матері?
Ні, все не так, малий.
Була така метушня, я не мала часу його надіслати - ось і все.
Я віднесу його батьку. Віддай!
Це що таке, малий? Здурів?
Ти знаєш, де він живе?
За тисячі кілометрів звідси. На іншій планеті.
- А я дістануся туди! - Ти туди ніколи не доїдеш.
Ніколи.
Лиши його мені. Я надішлю його завтра, так краще.
Клянуся, що відішлю.
Обіцяєш, що клянешся?
Клянуся, що обіцяю.
Ти не брешеш знову?
Ні.
Куди ми їдемо?
Ти їдеш до одного дуже гарного місця.
- Вітаю, доне Педрао. - Добридень, доно Доро.
Привіт, синку. Спізнюєтеся.
Ой, Педрао. Ой! Заходьте!
Йоландо, це дона Дора.
Дуже приємно, Доро. Я не знаю,
що він вам сказав, але, як бачите,
ми ставимося до наших дітей так, наче ми одна велика родина.
Вони всі потрапляють до багатих сімей в Європі, у Штатах.
Коли ти виростеш і будеш багатим, ти не забудеш про нас, га?
А тепер покажи тітоньці язика. Покажи.
Покажи.
Не бійся здатися невихованим. Ну ось, дуже добре!
- Я б хотіла дещо уточнити. - Ми все обговоримо.
Як тебе звати?
Жозуе.
Ну, Жозуе...
Ти любиш відеоігри?
- А як щодо морозива? - Ні, дякую.
Ну тоді піди пограй із Ширлен.
Ось, це вам.
Педрао сказав вам ціну?
- Так. - Дві тисячі доларів.
З яких тисяча - вам.
Тисяча.
- Все правильно? - Правильно.
Бувай, Жозуе.
- На все добре. - До побачення.
О Боже! Свята Діва Марія, Матір Божа!
У нас починається ера дистанційного управління!
І стерео є?
Тільки ця дурня не працює.
Може, батарейка сіла? Покажи.
А як там Жозуе? Як усе минуло в суді?
Дуже добре. Він піде до одного з найкращих закладів для неповнолітніх.
- Я поговорила із суддею. - Що це за заклад?
Фонд Падре Жезуіно Відал, у Пелотас.
У Ріо-Гранде-ду-Сул.
Пелотас? А я думала, він лишиться тут, ми будемо з ним бачитися.
А так ти матимеш нагоду побачити Пелотас. Ти ж любиш подорожувати.
- Ця штука не працює. - Ні, Доро. Ось так.
Він досі в суді? Я б хотіла його побачити.
Ні, не думаю. Він, мабуть, вже поїхав до Пелотаса.
А де ти взяла гроші на ось це?
Золотий перстень продала.
Брешеш.
Ти виправдовуєшся, отже ти брешеш.
Гаразд, я збрехала - і ти все зрозуміла!
А тепер дивімося телевізор.
Де ти взяла гроші, Доро? Скажи мені правду.
Будь ласка.
Один мій друг на вокзалі знає людей,
які знаходять іноземців, що хочуть всиновити дитину.
- Не можу повірити, що ти це зробила. - Так буде краще для нього.
Краще ніж залишитися тут і згнити в притулку.
Ти що не читаєш газет? Нікого там не всиновлюють.
Вони їх вбивають, щоб продати на органи.
Та це зовсім не те! Я сама туди ходила.
Він надто дорослий для всиновлення, Доро!
Годі! Ірен! Дістала!
Тему закрито, гаразд?!
Всьому є межа, Доро.
- Вітаю. - Вітаю.
- Я була тут учора. - Так.
Вже пізніше я подумала, що, може, вас зацікавили б...
й інші діти.
Вибачте, але нині в нас якраз стільки, скільки треба.
Впевнені? Вони гарненькі, гляньте.
Подивіться на цього.
Йоландо, хто там?
Зачекайте хвильку, я поговорю з компаньйоном.
Дідько, дай мені поспати.
Але подивись, скільки їх. Це такий милий.
- Її правда. - Що це за робота така?
Ми тут не цілодобова аптека!
Я ніколи й не казала.
Я вчора ліг спати на світанку.
Відколи ти втягнула мене в цю хрінь...
Ти вічно незадоволений. Ти природжений скиглій.
Щось не подобається - вали.
Прокидайся!
Жозуе, прокидайся. Хутко!
Що ти тут робиш? Забирайся!
- Ми йдемо звідси, нумо. - Ні!
- Брехуха! Забирайся! - Ходімо зі мною.
- Та ти нічого не варта! - Ходімо зі мною, хлопче.
Говори тихіше!
- Відчепися, а то я покличу Йоланду! - Нікого ти не покличеш.
Це що таке? Ах ти суча дочко!
Стара корово! Ану йди сюди!
Тобі не жити, клята суко!
Стара кошеля! Погань!
Сука! Корова! Я тебе дістану! Тобі кінець!
Бісова сука! Ти підписала собі смертний вирок!
Вулиця Есперанто, Каскадура.
Сеньйоре, даруйте, я передумала.
- Так? Хто це? - Здогадайся.
А, як добре, що телефонуєш...
Ірен, слухай мене уважно.
Якщо з’явиться один тип, міцний такий, з вусами...
і шукатиме мене в будинку, принишкни.
Не виходь, не запрошуй його на каву, гаразд?
Еее... просто...
Не може бути.
Еге.
Він вже там?
Якщо він там, скажи щось, якусь нісенітницю.
Ні, Мілтоне, я не зможу сьогодні,
я вже пообіцяла піти на танці з іншим другом.
Ні, ні, скажи ще щось.
А ти де, Мілтоне? У казармі?
Я на автовокзалі, і я по вуха в лайні!
А той твій друг, молоденький,
він із тобою на варті?
Жозуе тут, зі мною.
Ми втекли!
Я завжди знала, що ти хороший солдат.
Ірен, будь ласка, зачини мою квартиру на два повороти ключа.
Ти зрозуміла? Зачини її, і сама будь дуже обережна.
- І ще дещо. - Що?
Позич мені 200 реалів.
Надішли їх до Banco do Brasil у Бон-Жезус-ду-Норті.
Ось твій квиток. Вже майже час.
Бери, малий!
- Я намагаюся тобі допомогти. - Я поїду сам.
- Я тобі сказала, що поїду з тобою. - Я не хочу!
Чому це?
Бо ти мені не подобаєшся.
- Чому це? - Я тобі вже казав: ти нічого не варта!
І як же ти туди дістанешся?
Лиши мені трохи грошей на їжу.
Не хвилюйся. Мій тато тобі поверне.
От дурник.
Віддай мені листа моєї матері!
Облиш цю футболку. Одружуватися зібрався?
Це на той день, коли я зустрінуся з батьком.
Ну, на що дивишся, малий? Сідай в автобус, маю дещо купити.
Ще далеко?
До чого?
Ну, до татового будинку.
Дивись на вказівники на дорозі. Одразу знатимеш, скільки залишилося.
Як вони рахують один кілометр?
Один кілометр - це один кілометр.
Тисяча метрів.
Знаю, але як вони знають? Як вони рахують тисячу метрів?
Вони вигадують.
Як ти думаєш, той тип - батько?
- Тобто? - Он той, неголений...
Думаєш, він має дітей?
Ні, на вигляд він не схожий на батька.
А ось цей - так.
Знаю я цей тип.
Мій батько був таким.
Вдома - святий. А на вулиці посміховисько.
Одного разу мене спитали: "Ти донька Клоуна?"
Таке він мав прізвисько. Клоун.
Придурок!
Придурок.
Мені не подобається автобус. На таксі було б ліпше.
Помиляєшся.
Треба завжди їздити автобусом і ніколи на таксі.
Автобус має чіткий маршрут, точні зупинки.
А таксі не має. Воно їздить як попало і потім губиться.
Чому?
Це було в листі, якого мій батько написав моїй матері.
Він сказав, що йому набридло завжди їздити одним і тим самим автобусом,
тобто на моїй матері.
І що він вирішив узяти таксі,
тобто знайти іншу жінку.
У результаті в таксі сіла моя мати й полетіла ним у космос.
Я була твого віку, коли вона померла.
- Вернися на місце, хлопче! - Мене звати Жозуе Фонтенеле де Пайва.
Пайва по батькові, Фонтенеле по матері!
Ви лише гляньте! Хлопчина упився вщент!
Дотепнику, проблеми?
- Лише твій п’яничка! - Відьма!
Стара теж тойво!
Дідько! Будь я твоєю матір’ю, я би тобі добряче!
Ти мені не мати! Ти мені ніхто!
Ти скінчиш, як твій батько.
Як ти! Нащо ти взагалі зі мною поїхала?
Щоби допомогти тобі.
Ти чуєш? Щоби тобі допомогти!
Зупинка Бенемеренсіа.
10 хвилин.
Вибачте мені, будь ласка.
Я подорожую з небожем. Він зустрінеться з батьком у Бон-Жезус-ду-Норті.
Але я виходжу тут.
Чи не могли б ви відвести його за цією адресою?
Слухайте, це дуже складно. А якщо з дитиною щось станеться?
Зачекайте хвилиночку, будь ласка.
Ось, це вам.
Візьміть. Візьміть, будь ласка.
Один квиток до Ріо-де-Жанейро.
60 реалів.
Не треба було так робити, синку. Ти мав залишитися в автобусі.
Ти мав рацію. Краще було їхати туди без мене.
Я ж усе влаштувала, все.
Чому ти тепер не хочеш від мене відчепитися, малий?
Як схочеш поговорити, я за іншим столом.
А де твоя сумка?
Ти взяв із собою сумку, хлопче?
Не кажи мені, що ти залишив її в автобусі!
Даруйте, я передумала їхати до Ріо
і хотіла б повернути квиток.
Запізно, сеньйоро.
Автобус на Ріо вже поїхав.
Ви будете?
- Ні, дякую. - Так, дякуємо!
От і добре, що ви мені допоможете, бо я вже не голодний.
Вам зле?
Серце.
Трохи вередує.
Натисніть мізинцем у місці пульсу. Допомагає.
Ось так?
ВСЕ Є СИЛА. ЛИШЕ БОГ - ВЛАДА.
Ви їдете до Бон-Жезуса, щоб виконати обіцянку, яку дали хлопчику?
Хех, обіцянку... Саме так.
Де ти живеш?
Осьо тут.
А твоя дружина?
Він всіх це запитує! Що тобі таке?
Моя жінка - це дорога.
Я не маю родини.
Значить, ти як вона.
Прошу мені вибачити: робота. Це забере 20 хвилин.
Допоможи сеньйорові, Жозуе.
Вітаю, сеньйоре Бене!
Яка радість вас знову бачити! Скільки часу сплило!
Принесу ще один мішок.
Ти можеш залишитися тут.
Сучасні хлопці та дівчата...
навертаються в молодому віці.
Це чудесно, скажу я вам.
Це покоління, виховане на християнських цінностях.
Я нині завжди зустрічаю їх у церкві.
Часи змінюються.
Вони житимуть в інакшому світі,
згідно з волею Божою.
Там є пастор Ґаделе, він їх дуже надихає.
- Що ти там ховаєш? - Ходімо їсти до вантажівки.
Заради Бога, хлопче. Поклади це мені до сумки! Хутко!
- Я поверну це. - Чому?
Клади.
Якби твій батько це побачив, він би тебе відлупцював!
За ґрати захотів?
Клади сюди й тікай. Чекай на мене у вантажівці!
Я дуже постараюся, щоб пастор Ґаделе прибув сюди на два тижні.
Подивимося, що він зможе зробити для молоді в нашому приході.
- Сеньйоро! Відкрийте, будь ласка, сумку. - Що?
Ви добре почули. Відкрийте вашу сумку.
Даруйте, Бене, я знаю цю дону. Вона мій друг.
Хай просто відкриє сумку.
І покінчимо з цим.
Прошу, Бене, хоч ми з вами друзі...
Ба більше - брати по вірі, але я не можу дозволити такого приниження
жінки, яку я знаю, мого друга, дони... Жоани.
Коли так, нема питань, Цезаре.
Я, певно, помилився.
Дякую, Бене.
То що? Ви нічого не купуєте?
Тут нема нічого, за що б я заплатила.
Ніколи! Ніколи так більше не роби!
Достатньо було попросити. Я купила це все на гроші, що залишилися.
Вистачило навіть на це.
Що таке?
- Ти не мала більше грошей. - Трошки мала.
На, їж.
- Неправда! - Що?
Нічого ти не купувала. Ти вкрала навіть більше!
Май повагу, хлопче! Я могла б бути твоєю матір’ю!
Моя мама не крала і не напивалася, як ти.
Авжеж, на це був твій тато.
Ні! Він сам збудував будинок. Він все може робити з дерева.
Твій тато, малий, п’яничка. П’яничка! Знаєш, хто такий п’яничка?
Неправда! Ти страховисько і брехуха! Не дивно, що на тобі ніхто не женився.
Ти схожа на чоловіка, ти навіть не нафарбована.
Не те що Ірен...
Навіть з усією своєю косметикою вона тим не менш теж незаміжня.
- Ніколи не забувай красти мортаделлу. - Ненавиджу мортаделлу.
- Будете? - Ні, дякую.
Вибачте за цю прикрість у магазині, доно...
Дона Дора. Але Жоана мені дуже сподобалося.
Не бажаєте?
Сеньйор Бене - хороша людина, але він дуже підозріливий.
З БОГОМ СЛІДУЮ ЗА СВОЄЮ ДОЛЕЮ
Цей хлопець хоче стати водієм вантажівки, коли виросте.
Тоді тобі прийдеться добряче поносити борошна.
Гадаєш, така вантажівка дешево коштує?
Ця зовсім маленька. Я хочу собі величезну. Турбо.
Ви не пустите малого трохи потримати кермо?
Сідай-но сюди.
Обережно, не натисни на газ.
У сертао, видно, теж холодно.
Доро!
Іди!
Звідки ви?
З Віторія-да-Конкіста.
Але я звідти давно поїхав.
Відтоді, як на дорозі,
таке відчуття, наче змінив життя разів зо десять.
Сумно, що стількох людей, яких зустрічаєш,
більше ніколи не побачиш.
От дивіться, ми з вами познайомилися
і, можливо, більше ніколи не побачимося.
Але ж ми не обов’язково маємо втрачати контакти одне одного.
Доро!
Мені холодно!
Іду!
Даруйте.
МОЧИТИСЯ ТУТ
У Ріо я мав двох подружок.
Ти знаєш, що в Ріо всі жінки сплять із чоловіками до заміжжя?
Усі!
- Чогось бажаєте? - Нічого, ми лише склали компанію.
Ну ні! Я пригощаю.
Будь ласка, принесіть три сьогоднішні страви й мені води.
- А вам? - Одне пиво.
А вашому синові?
Кока-Колу.
Чим ви займаєтеся по життю, Доро?
Я була вчителькою початкових класів.
Ні, вона записує листи.
За гроші людям, які не вміють писати.
Так, відколи я на пенсії,
я почала цим займатися, щоби якось покращити своє становище.
Ти не любиш настільний футбол? Сходи пограй.
Іди пограй, малий! Іди!
Ні, ні, ні! Мені не можна пити.
Я євангеліст.
Я впевнена, що Він там згори на тебе не дивиться.
Я хотіла тобі дещо сказати...
Я щаслива, що запізнилася на той автобус.
Дуже щаслива.
Одну хвилинку. Я зараз повернуся.
Ви не позичите мені вашу помаду?
- Вона майже скінчилась. Лишайте собі. - Дякую.
Чому Цезар поїхав?
А ти сам не знаєш відповіді на це запитання, ні?
Він злякався. Він що, педик?
Ні. Ні.
Можна тобі щось сказати?
Ти значно гарніша без помади.
- Добрий день. - Добридень.
Ви не їдете до Бон-Жезуса?
Їду, але це далеко. Я беру 10 реалів із людини.
Пресвята Діво Маріє,
Веди мене
До кінця моєї дороги.
Пресвята Діво Маріє,
Веди нас до кінця нашої дороги.
Це мама мене навчила.
Бажаєте?
- Ні, дякуємо. - Так, дякую.
Ось, правильно. Ти ростеш.
- Скільки тобі років? - Дев’ять.
Було б мені дев’ять, я цілого бика з’їв би!
- Скуштуй, це смачно. - Ні, я застара для такого.
Так я і знав.
Мама завжди казала, що батько колись покаже мені сертао.
Де вона тепер може бути?
Думаєш, її поховали як годиться?
Ходи сюди, малий. Ходи зі мною.
Хустинка твоєї матері. Причепи її.
Ми йдемо до будинку тата?
Так.
Ти радий?
Гей, у чім річ?
Тільки не кажи мені, що ти вже передумав, хлопче!
Я не хочу, щоб він бачив мене таким брудним.
Наче жебрак.
Ти сподобаєшся татові, Жозуе. Не переймайся.
- А от чи він тобі сподобається? - Сподобається!
Послухай.
Твій батько не такий, як ти гадаєш. Зовсім не такий.
Ти його не знаєш! Він збудував наш будинок...
Та знаю, знаю! Я це все вже напам’ять знаю.
Скоро, скоро ти вже будеш зі своїм батьком.
Якщо хочеш, я попрошу його, щоби ти зосталася в нас на кілька днів.
Ви не підкажете, де це?
Ходімо, Жозуе.
Мамо!
Там якийсь хлопчак.
Є хто вдома?
Так?
- Добридень. - Добридень.
- Це будинок Жезуса? - Так, сеньйоро.
Ви хочете з ним поговорити?
Так. Він вдома?
Ні. Він поїхав, але скоро буде.
Ви можете його тут почекати.
- Заходьте. - Дякую.
- Добридень. - Вона хоче поговорити з твоїм чоловіком.
- Ви запропонували каву, сеньйоро Віолето? - Ні, ні. Дякую.
Ви б сказали, про що вам треба поговорити з моїм чоловіком.
Це особисте.
Сподіваюсь на ваше розуміння.
Тут твої друзі на тебе чекають.
Поговорити хочуть.
Вітаю. Я приїхала з Ріо-де-Жанейро.
І маю до вас одну...
особисту справу.
Гаразд.
Маріє, мамо, вибачте нам.
Нумо, нумо! Виходь!
Слухаю вас, сеньйоро.
Я привела до вас цього хлопчика.
Його матір померла.
Він більше нікого не має на світі.
А ви йому хто?
Ніхто.
А чому ви тоді привезли його?
Я його друг,
скажімо так...
Хороший хлопчик?
Так. Хороший.
А цей лист - вам.
Та ні, доно.
Мене звати Жессе. А лист до Жезуса. Він жив тут раніше.
Зачекайте, дещо принесу.
Ось. Це його нова адреса. У Віла-до-Жуао.
Він виграв будинок у лотерею і продав цей.
Але вам, сеньйоро, я скажу, як є:
він пропив будинок і все решта.
Привіт, Доро! Все гаразд?
Ти відіслала гроші, як я тебе просила?
Гроші вже чекають на тебе у Бон-Жезус-да-Лапа.
Бон-Жезус-чого?
А що, не да-Лапа?
Треба знайти вантажівку й покласти край цьому бісовому паломництву!
- Куди ми йдемо? - До шосе, спробуємо спіймати машину.
- Пішки? - Та вже ж пішки! Боже, Боже.
Боже! Що я зробила, щоби заслужити таке?
- Ти моя кара! - Я голодний.
А я ні? Я, по-твоєму, не голодна? Га? Не голодна?
Ми не маємо чого їсти, не маємо грошей, нічого не маємо! Розумієш?
- Більше нічого! - І що тепер робити?
Я не знаю!
Не знаю.
Твої батько й мати не мусили взагалі тебе народжувати.
А тепер ти в мене як тягар на шиї.
Ти прокляття! Справжнє прокляття.
Хай йому грець!
Жозуе! Ти куди?
Повернися!
Ти де? Жозуе! Жозуе!
Дякую Тобі!
Дякую, Ісусе.
Зглянься на мене, я тут, Боже.
Від усього серця,
від усієї душі благаю, Ісусе.
Я донька Божа. Я францисканка до глибини душі.
Благослови народ мій, Ісусе.
Благослови моїх паломників.
Я грішний, Ісусе! Кров’ю Христовою!
Зглянься над моїми бідами!
Я страждаю у своїй плоті, у своїх кістках, у своїй крові...
У всьому тілі своєму, як Господь наш Ісус Христос.
Захисти мене, Мати моя!
Спаси Кров’ю Христовою!
Світлом засяй, Господи!
Наповни пітьму світлом Своїм!
Благословенна будь, Діво Маріє!
Хай відступить зло...
й освятить землю Світло Небесне!
Жозуе!
Ця торгівля тут -
це ярмарок безумців,
це свято нечистого й торговців у Храмі!
Це карнавал сатани!
Він там, внизу, стрибає від радості!
Цей звір нечистий сміється досхочу, без сорому!
Здрастуй, золотенька! Щастя май! Хочеш почитаю тобі долю?
- Нічого не маю. - Заплатиш лише, якщо заслужу.
- Я не маю грошей! - Якщо не заслужу - нічого не заплатиш.
От чума!
Ти куди? Жозуе!
А скільки коштує фото з отцем Сісеро?
Три реали.
- Три реали? Так багато... - Така ціна.
Це разом із посланням святому?
Ні, лише за фото з отцем Сісеро.
То як? Ні?
Жозуе, що ти тут робиш? Ходімо звідси.
Доно, вона писар. Дора. Вона може надіслати ваше послання.
Ви вмієте писати?
Лише один реал.
Листи! Надішліть листа додому! Напишіть послання святому!
Листи! Лише один реал! Надішліть листа додому! Напишіть послання святому!
- Я б хотів надіслати коротеньку записку. Скільки це коштує? - Один реал.
- Один реал? - Два, якщо ми надішлемо її за вас.
- Хай йому грець. - Так було б краще.
Тоді ставайте до неї в чергу.
Все правильно?
Можу починати?
"Крізельдо, Крізельдіньє, я прийшов сюди з Ітабаяни.
"Я йшов пішки, трасою".
"Я дала обітницю прийти в Бон-Жезус,
якщо Бенісіо погодиться зі мною одружитися".
"Дякую, Ісусе, за твою милість.
Мій чоловік більше не п’є".
"Леонтіно Емерентіно,
нині я найщасливіший чоловік на світі".
І як давно він поїхав?
Вже чотири роки, як він лишив Арковерде.
- І жодних новин від нього? - Жодних.
"З любов’ю. Моїй мамі Марії Адальжизі Безерра".
"Жозефі Марії да Сільва, у Сан-Бенту-ду-Уна".
"Моєму нареченому, Жуану Педро да Сільва, у Сан-Паулу".
"Нашому батькові, Жозе Альвесу да Сільва".
"Дякую, маленький Ісусе, за твою милість.
Дякую, що приніс нам дощі цього року.
Я приїхав до Бон-Жезуса й запустив
десять кольорових ракет на Твою честь.
Себастьяну".
Візьміть, доно.
Ваш лист. Дякую.
Ми багаті.
Зможемо навіть поїсти.
Ходи сюди, потисну лапу!
Ходімо звідси. Ходімо.
Я хочу подарувати тобі це плаття.
- Мені? - Так.
- Скільки коштує? - П’ять реалів.
Ти будеш значно гарніша в цій сукні.
Я мертва.
Ні, не роби цього!
Їх треба спершу порвати, так?
Ні. Дай мені.
Потім вирішу, що з ними робити.
Ми шукатимемо мого батька завтра?
Шукатимемо. Опівдні йде автобус.
Ходи спати сюди, Жозуе. Ходи.
- На добраніч, Жозуе. - Добраніч, Доро.
Ти завжди так спиш?
А як ти хочеш, щоб я спала? Гола?
Спати голим приємніше.
Якщо хочеш роздягнутися, нема проблем.
Що таке? Ти соромишся?
Закладаюсь, ти ніколи не бачив голої жінки.
Бачив, і багато!
А, звісно! Свою матір.
Неправда! Я бачив багатьох інших жінок.
Ну може, бачив, малий. Але то й все.
- Я спав із ними. - У, спав? Опа.
І як же ти це робив?
Про таке не говорять із жінкою.
О, то в мене в ліжку чоловік! Опа! Справжній!
Скільки часу нам туди їхати?
Скільки часу?
ПОШТА
Нікуди не йди. Я зараз вернуся.
Доро! Автобус!
Забито.
Перепрошую, вулиця Ф?
Гей, чуєш!
Це де, вулиця Ф?
А, це нова вулиця. Та, що заасфальтована.
Там, внизу.
Дякую.
Вони всі однакові!
Так, усі однакові.
- Ти маєш фото свого батька? - Так.
Впізнаєш його за фотографією?
Часом я пам’ятаю, а потім усе стирається в голові.
Я теж забуваю обличчя свого батька.
Краще б не було взагалі цих клятих світлин.
Щоби можна було забути.
Я пішла з хати в 16 років. Ніколи не верталася, щоб побачити батька.
Через багато років, у Ріу-Бранку, я зіткнулася з ним на вулиці.
Я заклякла.
Але знайшла в собі мужність заговорити з ним.
"Ти мене впізнаєш? Впізнаєш? Пам’ятаєш мене?"
З його вигляду я зрозуміла, що ні.
Він не впізнав рідної доньки.
"Та як же я міг забути таку лялечку, як ти?"
Я сказала, що помилилася, і пішла геть.
Незабаром почула, що він помер.
- Зрозумів? - Що я зробив?
Ти мене теж скоро забудеш.
Я не хочу тебе забувати.
Нічого не вдієш.
Ти забудеш мене.
Жезусе!
Жезус тут більше не живе.
- А ви не знаєте, де він живе? - Ні, не знаю.
Він десь пропав. Ми про нього більше нічого не чули.
Дякую.
Він не повернеться?
Ні. Я думаю, що ні.
Я на нього чекатиму.
Не вийде, Жозуе. Він не повернеться.
А ти не хочеш зостатися зі мною?
Малий, я б цього хотіла.
Ти ж знаєш.
Я б цього дуже хотіла.
Ходімо.
- Його батько зник. - І що ти збираєшся робити?
Я не можу його покинути.
Ні, звісно, не можеш.
Він дуже хороша дитина, ти ж знаєш.
І ти залишиш його у себе?
Не знаю. Я маю сумніви.
Як це не знаєш?
Я наробила чимало помилок, Ірен. Ти це чудово знаєш.
То що ж ти тепер робитимеш?
Послухай, Ірен. Продай мій холодильник, диван...
Що там я ще маю?
Телевізор?
Так, продай телевізор.
І що ти робитимеш?
Коли матиму змогу, я тобі зателефоную.
Два квитки до Бон-Жезуса.
Це буде не раніше завтрашнього ранку.
- Тоді куди можна ще? - Сьогодні вже не буде автобусів.
Це край світу, доно.
- То як мені звідси вибратися? - Не раніше завтра.
Не раніше завтра...
Гаразд.
Два квитки на перший завтрашній автобус.
- Це часом не ви шукаєте мого батька? - Вашого батька?
Жезуса. Мені сказали, що якісь нетутешні люди його шукали.
Так, це я.
То ви знайомі з батьком?
Так, я його друг.
Який збіг, зустріти його сина!
Зовсім маленький збіг, адже тут усе мале.
Дуже приємно. Ісайас.
Дуже приємно, Ісайасе. Дора.
Ви приїхали сюди до нього в гості?
Ні. Я була недалеко, відвідувала регіон...
і вирішила скористатися нагодою навідати давнього друга.
Тоді я хочу запросити вас до нас на вечерю.
Не щодня до батька хтось приїжджає.
Я наполягаю. Ви ж не відмовите?
А ти хто? Як тебе звати?
Жералду.
Жералду, доно Доро, я наполягаю.
Я наполягаю. Ходімо.
Жералду, ходи-но сюди.
Знаєш скоромовку?
"На дворі трава, на траві дрова.
Не рубай дрова, бо трава здорова". Повтори-но.
"На дворі трава, на траві дрова..."
А, дурко!
Ось тут ми живемо з моїм братом Мойзесом, відколи батько пішов.
Мойзесе!
У нас гості!
Мойзесе, це дона Дора,
батькова подруга, уявляєш?!
Дуже приємно.
Навзаєм.
Доно Доро, а скільки туди їхати?
Залежить від того, як їхати, синку.
Мойзес страшенно хоче побувати в Ріо. Кажуть, там гарно, але злодіїв багато.
Їх всюди багато.
Бачите, доно Доро, ми тут усе захопили.
Перебралися сюди, коли батько втратив інший будинок.
Ми влаштували тут майстерню.
Мойзес сидить тут і стругає весь день.
Він працює навіть краще за батька.
Робить столи, стільці... Та все робить.
Дещо ми вже навіть до столиці продали.
Жералду, підходь. Можеш підійти.
Та він і м’яча круто ганяє!
Годі компліментів, він і так уже загордився!
Я граю більш-менш, а вони взагалі ніякі гравці.
Дай їй.
Щоби вона нам прочитала.
- Забудь, Ісайасе. Це її не стосується. - Вона батьків друг.
Їй можна довіряти, Мойзесе. Будь ласка.
Тоді я піду пошукаю.
Йди, йди шукай того клятого листа.
Це лист нашого батька до Ани Фонтенеле.
Він одружився з нею, коли наша мати померла.
Ана Фонтенеле поїхала до Ріо-де-Жанейро дев’ять років тому.
З нашим братом у животі.
Батько два роки чекав її повернення.
Перестав працювати, пив, пив, пив.
Через борги йому довелося продати будинок у Бон-Жезусі.
Одного дня він пішов із хати,
залишивши на столі напівповну пляшку.
Мене це збентежило.
Це було не в його стилі. І я зрозумів, що справи дуже кепські.
Він зник. Але це було для нас на краще.
Так ми могли відкладати гроші
- і жити трохи ліпше. - Не кажи так, Мойзесе...
- Так, я кажу й казатиму! - Ви ж знаєте батька.
- Знаєте, що він добрий. - Добрий...
Я дам їй, щоби вона прочитала.
Дай їй.
Але цей лист Ані, а не нам.
Нами батько ніколи не переймався.
Мойзесе, Ана Фонтенеле не повернулася. Відкриймо ж його, Мойзесе!
Вам не важко буде його прочитати?
Авжеж ні.
- Ну що? - Він каже, де він?
Нумо, читай.
"Ано...
Нещастя моє.
Нелегко мені було знайти писаря,
щоби сказати тобі, що я нарешті зрозумів,
що ти вже давно мала б повернутися до нашої нової оселі,
поки я тут, у Ріо-де-Жанейро,
скрізь тебе шукаю.
Я сподіваюся прибути раніше за цей лист,
але якщо він надійде раніше за мене...
Слухай, що я хочу тобі сказати:
зачекай на мене.
Я теж повертаюся додому".
Цей лист надійшов шість місяців тому.
Можливо, його затримали.
"Я залишив Мойзеса та Ісайаса на господарстві".
Залишив на господарстві... Оце сказав!
"Ано,
я, певно, пробуду ще місяць на золотих копальнях.
Але дочекайся мене, я повернуся.
І ми будемо всі разом:
я, ти,
Ісайас,
Мойзес...
і Жозуе.
...і Жозуе,
з яким я так хочу познайомитися.
Ти така вперта...
Але я б усе віддав, щоби побачити тебе знову.
Пробач мені.
Я з тобою назавжди.
Жезус".
Він повернеться.
Ніколи він не повернеться.
Одного дня повернеться.
Доро, тато справді сказав, що хоче зі мною познайомитися?
Звичайно.
Я знаю, що це не так.
Заходьте, друзі мої.
Я приготував вам татову кімнату, доно Доро.
Дякую. Не варто було.
Ну, хлопче, скоромовку.
- Знову? - Скажи 5 разів підряд, без передиху:
- "У бобра добра багато". - "5 разів підряд, без передиху..."
Дурко!
Жозуе...
Я дуже давно нікому не писала листів.
Зараз я пишу тобі...
Ти маєш рацію, твій батько повернеться одного дня.
І я впевнена: він такий, як ти кажеш.
Я пам’ятаю, як мій батько брав мене на свій локомотив.
Я була ще зовсім маленькою дівчинкою,
а він дозволив мені всю дорогу давати гудок.
Коли ти подорожуватимеш у своїй величезній вантажівці,
я хочу, щоби ти згадав, що я була першою,
хто дав тобі в руки кермо.
Тобі буде краще залишитися з твоїми братами.
Ти заслуговуєш значно, значно більшого, ніж я можу тобі дати.
Якщо раптом одного дня ти засумуєш за мною,
подивись на фотографію, на якій ми з тобою разом.
Я кажу так, бо боюся, що одного дня ти теж мене забудеш.
Я сумую за своїм батьком.
Я сумую за всім.
Дора.