В ДОБРИТЕ СТАРИ ЛЕТНИ ДНИ (1949)
Когато днес гледам Чикаго, е трудно да осъзная,
че това е същият град, който познавах от малък.
Всички тези небостъргачи, тази стомана и бетон,
тези оживени улици и тълпи от хора.
Преди всичко това го нямаше.
По мое време, животът беше по-отмерен.
Тогава жените не разкрасяваха лицата си с нищо.
Мъжете правеха това.
Без мустаци, не би могъл да бъдеш пълноценен гражданин.
Помня как и аз си пуснах.
Но по някаква причина чувствах, че не бях достатъчно представителен.
Тогава живеех в един пансион, сред пълни с надежда младежи.
Неделята беше много важна за мен.
Само в този ден можех да се отпусна сред природата.
Понякога вземах моя приятел Хики със себе си.
Чичо му, г-н Оберкуген, беше мой шеф.
Отивахме в един от парковете, за да се срещнем с него.
Г-н Оберкуген беше непредсказуем в работните дни,
но в неделите винаги беше щастлив.
Нели беше негова касиерка, счетоводител и секретарка.
Цели 20 години.
Така и не се женеха. Учудвах се защо.
Както всички влюбени, те се тревожеха, че нямам приятелка.
Опитваха се да ме запознаят с някоя, но аз имах други интереси.
Ти държиш ръката й, а тя твоята
и това е много добър знак
затова, че тя е твоя приятелка
в тези добри, стари, летни часове.
В тези добри, стари, летни часове,
в тези добри, стари, летни часове,
разхождайки се по тъмните улички
ти, хубавице, ще си моя.
Ти държиш ръката й, а тя твоята
и това е много добър знак
затова, че тя е твоя приятелка
в тези добри, стари, летни часове.
Будилникът в понеделник сутрин означава едно – отново на работа.
Някои хора ненавиждат този звук.
Но не и аз. Имах причина да се събуждам.
Разбирате ли, пощата скоро щеше да отвори.
А това означава, че там може да има писмо за мен.
Едно много специално писмо.
Извинете, госпожо. - Оставете ме.
Гледайте къде вървите. - Да ви помогна за шапката.
Не, наклона не е добър. - Оставете шапката ми на мира.
Ето ви чадърчето. Не разбрах какво стана.
Ето и чантичката ви.
Моля за извинение. - За Бога!
Оставете ме на мира! - Много съжалявам.
Ето ви шапката. - Благодаря.
Нещо липсва. - Къде ми е птичката?
Ето ви птичката. Ето я. Толкова много съжалявам.
Не е тази птичка! - Боже мой! Благодаря.
Ще я закрепя. Много съжалявам.
Много бързах. - Гледайте къде вървите.
Четях едно писмо... - Дайте ми го. Съсипахте ми шапката.
Още веднъж много съжалявам.
Ето ви чадърчето. - Благодаря.
Един момент. - Къде сте? А... ето ви.
Ето ви шапката, птичката...
Това ваше ли е?
Ето ви чантичката. - Момент!
Чадърът ви. Исках да кажа – лятното чадърче. Много съжалявам.
Моля ви, госпожо, извинете. - "Моля ви, госпожо"?
Ето ви птичката и чантичката. А сега наистина трябва да вървя.
Вървете. - Трябва да съм в офиса.
Слушайте, ето ви моята визитка. Тук работя, виждате ли?
Елате и ще си купите всичко, което съсипах.
Ще се радвам да го платя. Става ли?
Много благодаря. - Довиждане.
Чакай малко...
Бях главен продавач при г-н Оберкуген
с добра заплата – 15 долара на седмица.
Добро утро, Анди. - Добро утро, Нели.
Добро утро, Хики. Добро утро, Руди.
Закъсня. Г-н Оберкуген отвори. - Знам. Разбираш ли, аз... Ела тук.
Седни. Получих още едно писмо.
От момичето от обявата? - Да. Искаш ли да го чуеш?
"Скъпи приятелю, сърцето ми трептеше, докато отивах към пощата,
където имаше писмо от вас, в кутия 237.
Извадих го от плика и го прочетох направо там, скъпи приятелю."
Мислех, че си кореспондирате на интелектуални теми.
Това не е ли интелектуално? Позитивна поезия.
Чакай, има още.
"Нисък или висок сте? Очите ви сини или кафяви са?
Не ми казвайте. Нима е важно, ако сме близки по дух?"
Прав си. Много е интелектуално. - "Има толкова прекрасни неща,
за които можем да си пишем в този красив свят.
Би било загуба на ценно време да си разказваме
досадни неща от ежедневието, затова нека не го правим.
Съгласна съм с вашите думи: "Щастие е да умреш,
да умреш за красотата, а не заради хляба."
Ти ли си казал това?
Е, Ралф Уолдо Емерсън го е казал преди мен.
Анди, г-н Оберкуген иска да те види. - Благодаря. Как е настроението му?
Просто чудесно. - Много се надявам.
Колко пъти да ти казвам – тази цигулка е безценна!
Извинявай, чичо Ото. - Не ме наричай "чичо Ото".
В магазина съм "г-н Оберкуген". - Да, сър.
Всичко, което направих, е, че дръпнах струна на цигулката.
Какъв глупак! Държи Страдивариуса като мандолина.
Вината е твоя. Ако бе дошъл на време, това нямаше да се случи.
Извинете, сър. Имах малък инцидент.
Това не е причина. Всички могат да попаднат в инцидент.
Ранен ли си?
Не, не съм. - Добре. Мразя опасния велосипед.
Ела.
Искам да ти покажа нещо. Сигурен съм, че ще ти хареса.
Това е изненада за целия бизнес. Погледни.
Имам шанс да купя стотина такива от Креймър.
Ще можем да спечелим малко, нали? Какво мислиш за това?
Аз мисля, че е великолепно. - Страхувам се, че това не е за нас.
Гледаш предубедено на това. - Няма нужда. Това е арфа.
Малко хора свирят на арфа. - Интересно колко бързо реши всичко.
В този бизнес съм от 20 години. Загубих часове, за да разбера,
че това ми харесва. Но ти, професоре...
Хики!
Да, чичо... г-н Оберкуген?
Г-це Бърк, моля ви.
Не.
Г-н Хансен!
Да, сър? - Погледнете това, моля.
Какво мислите за това?
На г-н Ларкин не му харесва, а на мен ми харесва.
Но не ме гледайте. Искам честното ви мнение.
Това е всичко, което искам – вашето честно мнение.
О, аз мисля, че е чудесно.
Е, ти промени ли си мнението? - Не, все още мисля, че не е за нас.
Аз съм съгласна с Анди. - Благодаря. Това е всичко.
Е, започва се.
Това беше неговият начин за успокояване,
когато нещо се объркаше.
Но помагаше само на него.
Хики знаеше как да се държи "правилно".
Добро утро, госпожо. Мога ли да ви помогна? Здравейте, г-це...
Фишър. - Г-це Фишър, да.
Май днес малко се сблъскахме с вас?
Колко ви дължа? - Не мога да приема нищо от вас.
Наистина ли? Но трябва... - Не мога. Честно. И окончателно.
Господи! - Имате хубав магазин.
Благодаря и на нас ни харесва. - Има чудесни неща.
Ще разрешите ли да ви купя нещо? Харесва ли ви нещо?
Честно казано, да. - Чудесно.
Не! Устна хармоника? Не ли? А малко пиано?
Музикална кутийка? - Не, трябва ми работа.
Съжалявам, вчера продадох последната.
Вижте, г-н Ларкин, не е време за шеги.
Затова бях развълнувана, когато се сблъскахме.
Бях облечена и готова да търся работа, когато...
Съжалявам, не можем да вземем никого. Сега е мъртъв сезон.
Дори не се интересувате от уменията ми.
Работила съм при братя Робъртс и в музикалния магазин на Грегъри.
Много ме харесваха. Казаха, че ще са щастливи да ме вземат обратно.
И защо не ги ощастливихте? - Защото е мъртъв сезон.
Съжалявам, но не мога да взема никой. Приятен ден.
Един момент.
Вие ли сте собственик на магазина? Искам да говоря със собственика.
Не ви съветвам. В отвратително настроение е.
Настоявам за среща със собственика. - Работя тук не за първа година.
Познавам добре г-н Оберкуген. Знам какво ще е отношението му.
Мога да ви кажа дума по дума какво ще каже.
Г-н Ларкин, елате за момент, моля. - Моля да ме извините.
Извинете ме, госпожо. - Разбира се.
Ела. Значи ме познаваш добре?
Знаеш точно какво мисля дори преди да съм си го помислил?
Ти си не само гений в бизнеса, но и четеш мисли.
Г-н Оберкуген, не исках... - Няма значение.
Добро утро. Аз съм г-н Оберкуген. - Здравейте, г-н Оберкуген.
Как сте? Моля, седнете. - Благодаря.
Не знам какъв е проблемът,
но в магазина на Оберкуген няма нерешими проблеми.
Какво бихте желали?
Вижте, г-н Оберкуген, бях при братя Грегъри...
Уверявам ви, че при нас има много по-добри неща.
Имаме цигулки, флейти...
Имаме...
Чудесно е. Нещо ново. Гледайте.
Някой от персонала не е съгласен с мен, но мисля, че е превъзходна.
Гарантирам ви, че при Грегъри няма да намерите такова нещо.
Не ме разбрахте добре, г-н Оберкуген.
Аз работих при братя Грегъри. Търся работа.
Един момент. Свиря на пиано и на цигулка.
Чакайте. Може да свирите на всичко, но аз нямам време.
Приятен ден.
Защо ме постави в такава неудобна ситуация?
Извинете, но вината не е моя. - А чия е? Моя ли?
Да, така мисля. - Какво ти става?
Отнасям се с теб като със син, а всеки път спориш с мен.
Каквото и да кажа, ти казваш "не". Защо?
Добре, вече ще казвам:
"Да, г-н Оберкуген. Разбира се, г-н Оберкуген."
Аз ще се заема.
Няма защо да чакате. Ако се появи място, ще се обадим първо на вас.
Кажете, харесва ли ви? - Да.
Виждаш ли? Трудно ли е да се свири на нея?
Не, всеки може да се научи. И е толкова романтично.
Какво романтично има? - Мека, нежна музика...
и когато ръцете ви... - Това е женска гледна точка.
Колко искате за нея? - Мислех си за 75 долара.
О, да, това е изгодна покупка.
Много изгодна. - Чудесна арфа, нали?
Да, и е много необичайна. - Всъщност търсех една песен.
Да ви помогна? Ето една много популярна.
Познавам, че пеете. Бих казала по гласа ви.
За всеки, който пее, арфата е много подходяща. Ръцете ви...
Гласът ми не е много добре, но ако искате да чуете нещо...
Какво ще кажете за това? Ще ви хареса. Чудесна поезия.
Не, това. "Срещни ме в съня си".
Може ли някой... - Да. Позволете.
Чудесно. Благодаря. - Хайде.
Върви на пианото. Моля ви, госпожо, седнете.
Ако не можете да свирите... - Мога да свиря.
Разбира се, че може да свири. Сядай.
Срещни ме тази нощ
в страната на сънищата
под сребърната Луна.
Срещни ме тази нощ
в страната на сънищата
където цъфтят прекрасни рози на любовта.
Със сияещо любовно огънче
в твоите прекрасни сини очи,
срещни ме в страната на сънищата
в сладки сънища,
където моите мечти
ще се сбъднат.
Срещни ме тази нощ в страната на сънищата
под сребърната Луна.
Срещни ме тази нощ в страната на сънищата,
където цъфтят прекрасни рози на любовта.
Със сияещо любовно огънче
в твоите прекрасни сини очи,
срещни ме в страната на сънищата
в сладки сънища,
където моите мечти
ще се сбъднат.
Прекрасно!
Колко струва? - 99.50, отстъпка от 100.
Ще я взема. - Много добре.
Книгата за продажби, ако обичате.
И моливът ви.
Не ви ли хареса работата ми? - Още не.
Лельо Еди. - Тук съм, скъпа.
Лельо Еди, получих работа.
Каква длъжност? - Каквато и да е, но имам.
Кой е това? - Джером.
Здравей, бебенце. - На г-жа Спрингс Джером е.
Трябваше да отскочи да плати сметката за газ.
Каква работа получи? - В един музикален магазин.
Шефът е истинска душичка.
Има ли и други джентълмени? - Да, мисля, че има още трима.
Подай ми тези връзки, скъпа. - Кои, тези ли?
Там са племенникът на шефа и г-н Хансен.
Млади ли са?
Има един млад. Г-н Ларкин, той е главен продавач.
Той не искаше да ми даде тази работа,
но аз го прескочих, попаднах на шефа и получих работата.
Май сега няма да може да ме търпи. - Почти забравих. Ходих до пощата.
В кутията имаше още едно писмо за теб. Там, на масата е.
О, лельо Еди, това ще допълни щастливия ми ден.
"Скъпа приятелко..."
"Скъпи приятелю..."
Не ядете, г-н Ларкин. Защо? - Не съм гладен, Джо. Благодаря.
Ако ме питате, вие сте влюбен. - Така ли мислите?
Знам го. Тя също не яде. - Кой?
И той ме пита "кой". През цялото време е така.
След като влязохте, тя... Погледнете.
Знаех си, че е така.
Един момент.
Здравейте. - Здравейте. Беше чудесно.
Познахте ли мелодията? Това беше музиката, която ми изпратихте снощи.
Мислех, че ще ви хареса.
Още ли не сте изпратили вашата анкета?
Не, страхувам се, че още не съм. - Не ме огорчавайте.
Днес разказвах на моята приятелка за вас.
Вашата приятелка?
Да. Разказах й как сте получили награда, как ще отидете в Лайпциг,
как ще станете знаменитост и един прекрасен ден ще се гордея,
че някога съм бил ваш съсед.
Не съм ви чувала да споменавате, че имате приятелка.
Така ли? Странно.
От известно време е. Мислех, че съм ви разказвал.
А и защо да сте? Никога не сме говорили за друго,
освен за музика, нали? - Не сме, така е.
Трябва да тръгвам. - По въпроса за наградата,
по-добре да се заемете. - Нямам шансове да я получа.
Разбира се, че имате. Ако се постараете повече.
Всяка вечер ще ви нося музика и дори мъртва цигулка ще засвири.
Харесва ли ви идеята? Знаете, че имам участие във вашата кариера.
Добре, утре ще изпратя анкетата.
Добро момиче. - Благодаря.
Често се питах дали момичето, с което си пишех,
е толкова красиво, колкото писмата му.
Септември и октомври отминаха, а аз продължавах да пиша писма.
И се опитвах да продавам тези арфи.
Мислиш ли, че този грамофон ще се хареса на Ерик?
Не знам, но изглежда симпатичен.
Извинете ме, но не виждам добре без очила.
Бихте ли ми казали колко струва тази чудесна малка арфа?
99.50.
Тук цените и асортиментът удивяват. Чудя се как го прави Оберкуген.
Ако вие, г-н Оберкуген, не знаете, тогава кой знае?
Добро утро, г-н Оберкуген. - Добро утро.
Тези арфи изглеждат чудесно.
Бих искал и клиентите да мислят същото.
Добро утро, чичо... г-н Оберкуген. - Добро утро.
Добро утро, г-н Оберкуген. Чудесна сутрин.
Току-що продадох третия си грамофон.
Добро утро, Ото.
Преглеждам сметките. Трябва да следим за тези...
Не трябваше да я оставят там.
Харесва ми. От всички инструменти, мисля, че арфата е най-прекрасна.
Виж я, класически линии, очароващ звук...
Все едно плува из въздуха. Прекрасно!
Ото, не трябва да ги държиш тук.
Креймър ще ги прибере. Ние сме добри клиенти.
Тази година им направихме добър бизнес.
Трябва само да му обясниш... - Момент. Какво трябва да обяснявам?
Но и сам виждаш, че вече два месеца не можем да ги продадем.
Никой няма да ги купи. Ще се обадя на Креймър.
Няма нужда да се обаждаш. Ще се продадат, знам го.
Моля те, дай им време. Това е мой бизнес.
Много добре. Ето сметката за тях. Направих всичко, което можах.
Никога не съм виждала такъв човек. Инат!
19.75 от 20 долара, моля. - Може ли да получа чека, г-це Фишър?
Разбира се. Да видим. От сутринта вече имам 241 долара.
Превъзходно. - Както виждате, не бяхте прав.
В магазина е нужен още един продавач.
10 цента, 20 цента, 25 цента.
Мисля, че се ядосвате, защото продадох арфа, а вие не сте.
Напротив, г-це Фишър, доволен съм.
Само искам да продадете и другите 99. - Кой знае? Може и да успея.
Много благодаря, госпожо. Заповядайте отново при нас.
Винаги ще се радваме да ви видим. Ще ви отворя вратата.
Един момент, моля. - Да, сър.
Бихте ли ми показали как звучи това?
Ще се радвам да го изсвиря за вас. - Благодаря.
Това е много популярна песен днес. Мисля, че ще ви хареса.
Прегърни ме, сладка моя. Дръж ме здраво.
Близо, колкото се може по-близо.
O, скъпа, няма да си...
Извинете. Искате ли малко помощ?
Добре. - Чудесно. Отначало ли?
Ще изпея и куплета.
Интродукцията, моля.
Това е друго нещо. Точно така.
Нощем заспивам, наоколо е тишина
и Луната свети от високо.
Купидон приканва и всеки младеж или девойка
знае, че е време за любов.
Някой ме чака съвсем сам.
Няма повече прегради
и трябва да отида и да видя как живееш, скъпи.
Тук съм, скъпи,
за да съм дълго с теб.
Прегърни ме, скъпа моя.
Дръж ме здраво.
Близо, колкото се може по-близо,
както само ти можеш.
O, скъпа, нали няма да закриеш очи?
Очи, които
превъзнасям.
Когато ме гледат,
сърцето ми бие ускорено,
а след това почуква като мотор.
Никога не съм познавала
младеж
като теб.
O, скъпа, нали няма да закриеш очи?
Очи, които превъзнасям.
Когато ме гледат, сърцето ми бие ускорено,
а след това почуква като мотор.
Никога не съм познавала младеж като теб.
15 цента, моля.
"Скъпа приятелко..."
"Скъпи приятелю..."
Поне веднъж да беше признал, че си сбъркал.
През всичките тези години не съм те чула да кажеш: "Сгреших".
Добре. Сега ще ме чуеш да кажа: "Сгреших".
20 години съм грешал, като съм мислил,
че мога да се оженя за жена, която ме шпионира.
Която те шпионира? - Да, която ме шпионира.
Изглежда Коледата ще бъде прекрасна, г-н Оберкуген?
Така ли?
Така си мислех. Не знам защо всеки път реагира различно,
когато му задавам обикновен въпрос.
Добро утро, Руди. - Добро утро, Анди.
Радвам се, че някой е щастлив. - Днес е велик ден в моя живот.
Имаш ли нещо против да ти задам един личен въпрос?
Не, питай. - Да предположим, че младеж като мен
поиска да се ожени. - Поздравления.
Не, казах "да предположим". Например, да предположим, че искам
да намеря тристаен апартамент – със спалня и трапезария, с дневна...
Анди, за какво ти е трапезария? - А къде ще ядем?
В кухнята. Намери си огромна кухня.
А къде ще почиваме? - Ти да не си посланик?
Слушай, ако приятеля ти е истински, то той ще дойде след обяда.
Но да си представим, че след като се оженим...
Боже, дори не съм й направил предложение.
На кого? На момичето, с което си пишете на интелектуални теми?
Именно на нея. Рано или късно ще стигнем и до темата за любовта.
От чисто интелектуална гледна точка, разбира се.
По какъв начин, с писмо ли?
Тази вечер ще се срещнем за първи път в ресторанта на Хейнкел.
Не е ли прекрасно? - Как ще я познаеш?
Ще носи карамфили и книга с поезия.
Много подходящо. A ти? - Аз ще съм с карамфил на ревера.
Руди, тя е най-прекрасното момиче. Идеалите й са толкова високи,
чувствата й са толкова деликатни... - Добро утро.
По-късно ще ти разкажа. Херцогинята пристига.
Още някой е щастлив днес. - Добро утро, г-н Хансен.
Добро утро, г-це Фишър.
Знам, че закъснях. - Не, не, не сте.
Блузата, с която бяхте вчера, беше жълта със зелени точки, нали?
Не, отново грешите, г-н Ларкин. Беше зелена с жълти точки.
Много подхождаше на всичко наоколо. Искам да отбележа,
че никога не съм коментирала вратовръзките, които носите.
Но ако мислите, че не съм могла, значи не сте добре.
Така че оставете блузата ми на мира. Това не е ваша работа.
Г-н Оберкуген би казал, че е моя.
А, да, вие сте ми началник. - Да не го забравяме.
Вече ще ви се обаждам всяка сутрин и ще ви казвам какво ще облека.
Това устройва ли ви? - Ако искате да се обличате
като цирково пони, моля, но не искам шефа да ме занимава с това.
Слушайте, г-н Ларкин, при многото продажби вчера бях с тази блуза.
Така ли? - Казахте ли това на г-н Оберкуген?
Да. - И той какво каза?
"Кажи й да не облича това." - Кажете му, че няма.
Добре. - Благодаря.
Няма нужда.
Не съм разбрала кога е свършил.
Нели, помните ли зелената блуза, с която бях вчера?
Онази с малките жълти точки? Мисля, че е чудесна.
Толкова се радвам, че ви харесва. Довечера имам много важна среща
и не знам дали да облека нея или нещо по-официално.
Мисля, че... - Добро утро на всички.
Добро утро.
Добро утро, г-це Фишър. - Добро утро, г-н Оберкуген.
Мога ли да ти кажа, че днес изглеждаш чудесно?
Нели, какво ще кажеш довечера да излезем,
да вечеряме и да отидем на опера?
Съжалявам, но не мога. - Защо, Нели? Да не ти е зле?
Чувствам се превъзходно, благодаря. Имам друга среща.
Би могла да я отмениш. Обясни й и тя ще разбере.
Защо мислиш, че е с жена? Имам приятели и мъже.
Нели, нали не се срещаш с други мъже?
Срещам се. - Не можеш да постъпваш така.
И кой ще ме спре?
Г-н Ларкин! - Да, сър?
Кажете на всички довечера да останат след работа.
Ще имаме инвентаризация.
Довечера? - Да, довечера!
По рафтовете има много неща, които не се продават.
Искам да знам що за вещи са.
Искам да направя цялостна проверка на всичките ни стоки.
Г-н Оберкуген, абсолютно ли е необходимо довечера да бъда тук?
Тъй като днес имам много важна среща,
може би ще ме освободите, а? - Това зависи от г-н Ларкин.
Г-н Ларкин... - Можеш ли да минеш без г-ца Фишър?
В интерес на истината, г-н Оберкуген,
аз също мислех да ви помоля да ме освободите.
Какво става? Всички искат да си ходят?
Веднъж в годината ви моля да останете.
Ако не беше толкова важно... - Разбрах, искате специална покана.
Следващия път ще ви изпратя специална покана.
Мисля, че ще се справим без Андрю. - Да съм ви искал съвет?
Не, г-н Оберкуген. - Чичо Ото, аз бих могъл...
Днес имаме инвентаризация. Всички остават.
Точка.
Номер K52T – четири броя. - Мислех, че казахте три.
Един калъф за банджо. Метрономи – шест броя.
Записахте ли? - Записах.
Малки арфи – 99 броя. Записахте ли?
Обичате да го натяквате, нали? - Просто правя инвентаризация.
Каквото и да правя, все е грешно. Ако опаковам, пак не е като хората.
Искате всичко да е по вашему, дори когато и на вас не ви харесва.
Когато дойдох тук, бях момиче, пълно с ентусиазъм, а сега ме вижте.
Може би, някога, когато разбера, че повече няма да работя тук,
наистина ще ви кажа всичко, което мисля за вас, г-н Ларкин.
Трябва да взема друга бланка.
Г-н Ларкин, не ви харесвам.
Дайте ми нова бланка, моля.
Не се разстройвай, скъпа. - Не се получава.
Така няма да приключим днес и ще пропусна най-важната си среща.
Може и да свършим на време. - Нели, този часовник верен ли е?
Да, скъпа, верен е. - Никога няма да успея в живота.
Защо не се обадиш на младежа? - Не мога. Дори не му знам номера.
Г-це Фишър! - Да. Благодаря, Нели.
Имам среща. Бих искал да си тръгна.
Аз също.
Г-це Фишър? - Да?
Бихте ли задържали стълбата, моля?
Може да сметнете тези неща, докато стоите.
Добре. - Стълбата!
Добре. Разбира се.
Вече е почти 20:00 ч.
Така ли? - Ото, може би още не е късно
за нашата вечеря. - А твоя приятел?
Просто си го измислих.
Не си, знам. Просто се опитваш да си мила с мен.
Ти си много приятна жена, Нели, много привлекателна жена.
Моля те, Ото. - Не си длъжна да се грижиш
за стар глупак като мен.
Защо, Ото? - Знам, Нели...
че не съм достоен за теб, но все се надявах,
че когато стана известен цигулар, след това, може би...
Но неочаквано да разбера, че си имаш някой друг...
О, Ото, чуй ме, нямам никой друг, освен теб.
Така ли? - Наистина. Измислих си го.
Измислила си го?
Ще отида да ти донеса нещата.
Деца, какво правите тук толкова късно? Вървете си вкъщи. Всички.
О, лельо Еди, моля те, побързай. - Да, скъпа, свършвам след минута.
O, скъпа. - Лельо Еди, може ли и това?
Изобщо не трябва да ти помагам.
Все пак отиваш на обществено място на вечеря с непознат.
О, лельо Еди, той не е непознат. Знам всичко за него.
А и ние почти сме сгодени. - Само дето никога не сте се виждали.
Това са формалности. Глупави предразсъдъци.
Това е различно. Все едно той да каже:
"Не може да изпитвате такава любов, както нашата "в плика".
И, лельо Еди, дори знам как изглежда той.
Ще е висок, тъмнокос и ужасно привлекателен.
И малко тъжен.
Анди, не бъди толкова тъжен. - Да ти кажа, не се чувствам добре.
Внимавай с карамфила! - 20:15 е. Нямаш време да тъгуваш.
Къде е кукичката? - На масата.
Мисля, че не трябва да ходя, Руди. Имам предвид, заради нея.
Разказвах на това момиче колко солиден човек съм.
Когато ме види, ще се шокира. - Не се притеснявай,
ще бъде любов от пръв поглед. - Ами аз? Ако тя не ми хареса?
Не знаеш какъв късметлия си. Повечето мъже тичат след хубавици,
а после разбират, че зад миловидното личице няма нищо.
А ти вече знаеш какво има зад него. - Да, но миловидно ли е?
Ще е красива, ще видиш.
По-добре да не се бях учил да пиша и чета.
Е, успех, Андрю. - Чакай! Ти погледни, мен ме е страх.
Не, Анди. - Върви.
Добре.
Виждаш ли нещо? - Още не.
Ето едно много красиво момиче. Красиво е, но е без книга.
Мисля, че я виждам. Книга и карамфил.
Не мога да видя лицето й. Седи вдясно от бара.
Навежда се напред. И, Андрю...
Виждаш ли я? - Да.
Хубава ли е? - Дори много.
Наистина ли? - Мисля, че прилича на г-ца Фишър.
Г-ца Фишър? От магазина?
Трябва да признаеш, че г-ца Фишър е симпатично момиче.
На мен винаги ми е харесвала.
Сега не е време да говорим за г-ца Фишър.
Ако г-ца Фишър не ти харесва, няма да харесаш и това момиче.
Какво искаш да кажеш? - Защото това е г-ца Фишър.
Какво?
За Бога, тя е. Тази нервна особа!
Не можеш да си тръгнеш и да я оставиш да седи там.
Дори и да беше последната жена на Земята
и бяхме на необитаем остров, пак щях да си тръгна и да я оставя.
Чакай малко, Анди. Спомни си, всички писма, които ти написа.
Не вярвам в това. Тя не би могла. А дори и да можеше...
Лека нощ, Руди.
Веднага се връщам.
Мислех, че днес няма да дойдете. - Минавах и...
Толкова се радвам, че сте тук. Имам чудесна новина за вас.
Приеха кандидатурата ми и в петък вечерта имам прослушване.
Това е прекрасно, Луиза. - Нали ще дойдете?
Разбира се. Ще бъда там. - Трябва да дойдете.
Какво? - Не сте болен нали?
Не. - Изглеждате малко странно.
Не, добре съм. - Е, добре тогава.
Карайте ми се повече. Довиждане. - Довиждане.
Извинете, госпожице, може ли да взема този стол?
Не, моля ви... чакам един човек. Всеки момент ще бъде тук.
Сигурно значи много за вас, щом чакате толкова дълго.
Той ми е много скъп. Просто го оставете.
Благодаря. - Благодаря.
Какво съвпадение. И аз имам среща тук.
Да сте виждали Руди Хансен? - Не, не съм го виждала.
Ще възразите ли, ако го почакам? - Не, моля ви, недейте.
Самата аз имам среща. - Да, да, помня.
Вашият приятел май закъснява малко. - Непременно ще дойде.
Виждам, че четете Елизабет Браунинг.
Да. Нещо против?
Не. Просто е изненада за мен.
Не знаех, че обичате класическа поезия.
Г-н Ларкин, има много неща... - Хората ни гледат...
Все още има много неща, които не знаете за мен.
Наистина ли? - Да.
Кажете ми, г-це Фишър, чели ли сте изповедта на Емесън?
Не, не съм я чела. - А аз съм я чел.
Има много повече неща, които вие не знаете за мен.
Жалко, че хората толкова рядко си правят труда
да разберат какво се крие зад външния вид.
Все ми е едно какво имате вътре,
защото знам, че вместо сърце, ще видя камък.
Вместо душа ще намеря сухар, а вместо мозък
ще открия метроном, който не работи много добре.
Много добре казано. - Благодаря.
Метроном? - Да.
Това е много интересна смес от поезия и подлост.
Много добре казано. - Подлост ли?
Не ме разбирайте погрешно. - Г-н Ларкин, мисля, че ме разбрахте,
когато ви казах, че чакам някого. - Ако вашия приятел не дойде...
Не се тревожете за моя приятел, ще дойде.
И не се притеснявайте да стоите тук, за да ме забавлявате.
Както желаете, г-це Фишър.
Чели ли сте "Престъпление и наказание"?
Още ли сте тук? Упорито се опитвате да ми съсипете вечерта.
Не, не.
Чувате ли какво свирят? Знаете ли за какво ми напомня тази песен?
Да, за 99-те арфи.
Отново грешите. Напомни ми за едно момиче, което търсеше работа.
Много хубаво момиче. - Как умеете да лъжете.
Това беше преди да започнете да ме правите за посмешище,
като ме имитирате в съблекалнята.
И бих искал да ви кажа, че не съм кривокрак.
Не сте ли? - Не съм.
Аз имам друга информация. - Това е лъжа.
Ако мислите, че съм кривокрак, да излезем навън, за да ви докажа.
Ще си сваля панталоните. - Какво?
И още нещо, може да имате прекрасни мисли, но ги прикривате внимателно.
Вие сте студена и скована, като стара прислужница.
И ако не се промените, ще станете. - Аз? Стара прислужница?
Колкото по-далече отивате, толкова по-смешен ставате.
Аз получавах писма, мога да ви ги покажа. Написани са толкова учтиво,
че това звучи нелепо. Те биха отворили очите ви.
Аз, стара прислужница? - Да.
Вие сте жалък подскачащ касиер. - Подскачащ касиер? Чудесно!
Благодаря и лека нощ, Елизабет Браунинг.
Е, разкажи как изглежда?
Така и не го видях. - Какво?
Дойде този г-н Ларкин и седна на масата ми.
Не искаше да си тръгне. Говореше, докато не стана толкова късно, че...
Когато си тръгнах, намерих това до входа, на снега.
Сигурно ме е видял през стъклото.
Сигурно ни е видял заедно и си е помислил...
Можеш да му пишеш. Да му обясниш.
Никога няма да мога да обясня това.
Той никога няма да разбере.
Лека нощ.
Той никога няма да разбере.
Здравей, Анди. - Здравей, Руди.
Обади се лелята на г-ца Фишър и каза, че е болна.
Днес няма да идва. - Мисля, че ще го преживеем.
Не те разбирам. Как може да си толкова жесток?
Снощи те е чакала, а ти дори не си отишъл да поговориш с нея.
Тръгна си и я остави да седи сама. Това би разстроило всяко момиче.
Не ми говори за г-ца Фишър. Не я познаваш колкото мен.
Можеше поне да й се обадиш.
Ако някой трябва да се обади на някого, това е тя на мен.
Не разбирам. Толкова е глупаво. - Много болна, за да дойде.
Ти ли си, лельо Еди? - Да, скъпа.
Имаше ли писмо за мен? - Сигурно не е имал време.
Повече никога няма да получа нещо от него.
Стига, Вероника, може да е в командировка по работа
или може майка му да е болна. - Искам да умра.
Още поща ще има след час. Ще погледна отново.
Може би онзи младеж се обажда. - Не, не може да бъде.
Той не ми знае номера. Дори името ми не знае.
Ало? Кой е?
Един момент, моля.
Г-н Ларкин от магазина е. Искаш ли да говориш с него?
Не. Не искам да говоря с него. Кажи му нещо.
Съжалявам. Не се чувства много добре.
Надявам се да не е нещо сериозно. Това е добре.
Кажете й, че ни липсва. Искам да кажа, че е добър работник.
Много добър работник. Преди Коледа
не можем да си позволим да губим такъв работник.
Кажете й, че по обед може да намина да я видя.
Добре.
Добро утро. - А, вие ли сте?
Може ли да вляза, г-це Фишър? - Заповядайте.
Извинете, че ви отварям в този вид, но леля не е вкъщи.
Моля да ме извините, че се натрапвам, но това е делово посещение.
Няма ли да влезете? - Като ръководител, бях длъжен...
Да ме проверите? - Не, не исках да кажа това.
Само исках... Как сте?
Някой ден ще ми мине, предполагам.
Ходихте ли на лекар? - Не, г-н Ларкин.
Разбирате ли, не ми трябва доктор.
Моят проблем... както бихте казали, е психологически.
Е, ако е само психологически... - Само психологически?!
Исках да кажа, че...
утре вечер г-н Оберкуген устройва празненство във Виенската градина
и, ако дойдете, може да ви помогне. Психологически, имам предвид.
Празненство? - Да.
В бирария? - Да.
Очевидно е, г-н Ларкин, че вие изобщо не разбирате жените.
Всъщност това е сватбено тържество. Нели и г-н Оберкуген се женят.
Той нае залата за цялата вечер.
Чудесно. След 20 години, Нели все пак е решила...
Не, аз ще отворя вратата. Вие останете тук.
Мама бързаше за трамвая, за да успее за пазара.
Помоли, ако може г-ца Еди да поседи с детето. Аз имам урок по музика.
За всеки случай. Довиждане. - Довиждане.
Имате гост. - Това е Джером. Дайте, ще го взема.
Не, стойте. Знам как да се справям с деца.
Лявата ръка поддържа гръбчето, а дясната – под дупенцето.
Да, много добре, но все пак ми го дайте. Колко грациозно.
Откъде знаете толкова за децата? - Имам десетина.
Какво? - Имам предвид, сестра ми.
Няма нещо, което да ми кажете за децата и аз вече да не го знам.
Частично съм експерт по тези същества, които правят балончета.
Между другото, на кого е? - Това там е майка му.
Какво? - Манекенът е на майка му.
Леля ми шие за нея.
Сега разбирам защо изглежда така. Внимавайте да не го прегреете.
Няма. Ще сваля това. - Поддържайте гърба.
Добре. Всичко е наред. Не го гледам за първи път.
Сестра ви тук ли живее? - Не, в Уичита. Идвам от Уичита.
Сигурно ви е мъчно за нея. За децата, искам да кажа.
Да, разбира се. Те са добри деца.
Едно от тях е кръстено на мен. - Кое?
Андрю. - Нямах предвид името, а възрастта.
Андрю е на 17 месеца, три седмици и два... не – един ден.
Роди се на моя рожден ден. - Наистина? Кога е рожденият ви ден?
Дръжте гръбчето. На 30 юни. - Значи сте Рак.
Какво? - В астрологичен смисъл.
Интересувам се от хороскопи.
Вече нищо не мога да променя. Вие под какъв знак сте родена?
Декември. Козирог. - Козирог? И Рак?
Да. - Неслучайно постоянно се хапем.
Знаете ли какво бих искал? - Какво?
Ще го вземете ли? Дръжте гръбчето и главичката много внимателно.
Знам. Имам опит.
Получих го! - О, лельо Еди, това е чудесно!
Лельо Еди, това е г-н Ларкин от магазина.
Как сте, г-н Ларкин?
Това не е лично посещение.
Не трябва да ви оставим без обяд. - Всъщност имам много време.
Дайте ми Джером. - Добре.
Ще направя чай. - Добре. Чудесно.
Хайде, прочетете си писмото. - Нали не възразявате?
Не, изобщо. - Благодаря.
Добри новини ли? - Много добри, г-н Ларкин.
Утре ще дойда на работа. А и ще отида на празненството.
Не! Това наистина е удивително! Нима едно писмо ви повлия така?
Толкова добре се чувствам, че дори мога да ви простя.
Да ми простите? За какво? - Че снощи объркахте срещата ми.
Приятелят ми дошъл, погледнал през прозореца в ресторанта,
видял ви е на моята маса и грешно е разбрал нещата.
Помислил е, че вие и аз сме... - Да.
Тук пише: "Кажете ми истината, кой е този приятен младеж?
Жените веднага се влюбват в такива."
Определено има чувство за хумор.
Държи се странно, според мен. Представете си,
страх го е да дойде на масата, защото там има друг мъж.
Не се е уплашил, просто е бил тактичен.
Разбирате ли, много е трудно мъж, като него,
да разбере мъж, като вас. - Защо?
Ако вие кажете – бяло, той ще каже – черно.
Там, където вие ще кажете: "Стара прислужница", той ще каже:
"Очи, които блестят с огън и тайнственост."
Какво друго? - "Великолепна, безподобна..."
Има най-различни фрази. Извинете, но трябва да отговоря незабавно.
За Бога, няма да ви преча. Тръгвам и ще се видим утре.
Добре. Довиждане. - Довиждане.
Защо не помолите вашия приятел да дойде на празненството?
Може да го направя. - Довиждане.
"Скъпи приятелю..."
Погледни как блести. Като истинска дъга.
О, Нели, сигурно сте много щастливи.
Разбира се. Той иска да го сложа на празненството довечера.
Някога и аз ще имам такъв.
Разбира се, скъпа. Ти го заслужаваш.
Нели, защо не тръгвате? Ще закъснеете за празненството.
Аз ще се оправя с касата. - Много мило, Анди. Благодаря.
Позволете на мен. - Благодаря.
Г-це Фишър, може ли да ви придружа на празненството довечера?
Разбира се. - Така ли?
Ще ви се обадя в 20:00 ч. - Добре.
А вашия приятел?
Няма ли да дойде? - Не.
Той предпочита да сме насаме.
Не го обвинявам.
Но, г-н Ларкин...
Ако истински обичаш момичето си, не ти трябват големи празненства.
Водиш го някъде, където има музика и малка масичка, само за двама.
Да? - Знам такова място.
Така ли?
Ще кажа за него на приятеля ви, ако някога го срещна.
Благодаря, г-н Ларкин. Много ви благодаря.
Заповядай, Анди.
Благодаря. - Кога мислиш да й кажеш?
Веднага след като получа повишение.
Да, сър? - Ела, преди да си тръгнеш.
Ако искаш повишение, това е твоят шанс.
Няма да го видиш в по-подходящо настроение.
Пожелай ми успех. - Пожелавам ти, Анди.
Благодаря.
Сядай, Анди. Искам да говоря с теб.
От ден на ден върху теб лягат все повече отговорности
и с всеки изминал ден все повече оправдаваш доверието ми.
Старая се, доколкото мога.
Но никога досега не съм изразявал моето уважение в подходяща форма.
Не бих казал, сър. - Реших да покажа колко ти вярвам.
Благодаря, сър.
Довечера ще ти дам да носиш цигулката ми.
Какво? - Това ще бъде изненада за Нели.
Но, г-н Оберкуген... - Вземи я. Ще свиря за нея.
Но не мога да я нося сам,
защото тя, как се казваше... - Ще се досети.
Да, тя не трябва да се досети. Затова ти ще я вземеш, разбираш ли?
А след това, в подходящо време, ще ме помолиш да посвиря.
Аз ще кажа: "Но аз нямам инструмент."
А ти ще кажеш: "Защо не, аз взех една със себе си." Става ли?
Не, не мога, г-н Оберкуген. Много голяма отговорност е.
Този Страдивариус струва хиляди долари.
Знам, но ти имам доверие.
Не, наистина... - Не, нищо не казвай.
Грижи се за нея и я пази с цената на живота си.
Да, сър. - Довиждане.
О, Анди, ще бъде чудесно празненство. - Надявам се. Ще се видим по-късно.
Какво е това там? - Ние бяхме...
О, не!
Нали не се кани довечера да свири пред всички?
Страхувам се, че е така. - Не му позволявай
да изглежда като глупак. Измисли нещо.
Всичко възможно.
Готови ли сме, Нели? - Моля те.
Какво й става? - Просто е малко емоционална.
Разбира се.
20:00 ч. Не закъснявай и не забравяй. - Да, сър.
Анди! - Луиза, влезте.
Страхувах се, че няма да ви намеря. - Изглеждате превъзходно.
Благодаря. Ето ви поканата. - Може би ще дойда, но...
Да, знам, че трябва да бъдете на празненството на г-н Оберкуген,
но ще се постараете да дойдете на моето прослушване, нали?
Изслушват цигуларите последни. - Ще се постарая.
Добре. Благодаря. - Довиждане.
О, Анди, вие сте го направили! Донесли сте ми цигулка.
Бих искал да ви кажа... - Знам, казвахте, че ще донесете.
Но, Анди, това е Страдивариуса на г-н Оберкуген?
Да, той е. Това исках да ви кажа. - Той е разрешил да свиря на нея?
Чудесно! Прекрасно! Вече със сигурност ще бъда най-добра.
Разбира се, не се и съмнявам. - Пожелайте ми успех.
Успех, Луиза. - Много благодаря.
Добре. Довиждане.
Почакай, докато слънцето изгрее, Нели,
докато облаците се разсеят.
Ние ще бъдем щастливи, Нели,
не въздишай.
Ще скитаме по пътя на любовта –
две сърца – моето и твоето.
Почакай, докато слънцето изгрее, Нели,
отново и отново.
Ние ще бъдем щастливи, Нели,
не въздишай.
Ще скитаме по пътя на любовта –
две сърца – моето и твоето.
Почакай, докато слънцето изгрее, Нели,
отново и отново.
21:00 ч. е, а Андрю го няма. - Не се притеснявай, Ото, ще дойде.
Г-це Фишър, може ли да имам честта за този танц?
Разбира се.
Г-н Оберкуген...
може ли да имам честта за този танц?
О, извинявай, чичо Ото. - Извинявай ли?
Андрю! Един момент.
Здравейте, г-н Оберкуген. Наистина чудесно празненство.
Чакай малко. Къде ми е цигулката? - Не можах да я донеса.
Какво? - Просто не можах да я донеса.
Изведнъж се запитах: "А ако стане инцидент?
Ако се подхлъзна и падна?" - Престани.
Веднага върви у вас и я донеси. Още сега.
Тя е в безопасност и утре ще ви я донеса.
Аз ще отида. - Не, не, г-н Оберкуген!
Останете тук. Аз ще ви донеса цигулката.
Моята цигулка. Моят Страдивариус.
Свирихте ли вече? - Не. Толкова се радвам, че дойдохте.
Трябва да се връщам. Кога е вашето изпълнение?
Нямам представа.
Не се притеснявайте, няма да го пропусна.
Къде е вашата цигулка? - Оставих я вкъщи.
Имам малък проблем.
Имате ли ключ във вас? - Да.
Може ли да го взема за малко? - Разбира се.
Всичко е наред, после ще ви обясня. - Добре.
Благодаря. Ще се върна. - Добре.
Ото, като те гледат, хората ще си помислят,
че не искаш да се ожениш за мен. - Извинявай, скъпа.
Лека нощ. - Беше чудесно празненство.
Не можете да си тръгнете. Ще има още нещо интересно.
Вероника ще ни забавлява. - О, ще останем, да го видим.
Това е изненада. Тя ще изпълни нещо с квартета.
Може ли за вашето внимание?
Вероника... г-ца Фишър ще изпее нещо за нас.
Заповядай, Вероника.
Вечер, когато изгрее Луната,
трябва да се отбиете
до старата бръснарница.
Старата бръснарница.
Долу, в голямото мазе, тъмнокож младеж
на име Бил Джеферсън Лорд
свири на пиано и пее.
Той пя и свири цяла нощ,
докато едно момиче с искрящи очи,
която всички наричат "сладката Сади",
не чу неговите акорди в бръснарницата.
Когато той свърши, Сади въздъхна: - "O, Господи!"
Всеки път, когато улавяла погледа му, тя била готова да се разридае.
Г-н Джеферсън Лорд
свири тези акорди в бръснарницата,
тази нежна хармония от звуци,
която прониква в душата ми.
Изсвири отново този мотив, достави ми удоволствие,
защото, господине, щом засвириш,
имам чувството, че пръстите ти дърпат струните на сърцето ми.
O, Господи! - O, Господи!
Свири тези акорди в бръснарницата.
Г-н Джеферсън Лорд. - Томас Джеферсън Лорд.
Свири тези акорди в бръснарницата. - Свири тези акорди в бръснарницата.
Тази нежна хармония от звуци. - Сладка хармония,
която прониква дълбоко в сърцето ми.
Свири този мотив. - Свири този мотив.
Направи ми отново удоволствие. - Направи ми отново удоволствие,
защото, господине, щом засвириш,
имам чувството, че пръстите ти дърпат струните на сърцето ми.
O, Господи! - Г-н Джеферсън Лорд.
Г-н Джеферсън Лорд, свири тези акорди в бръснарницата.
Още! - Още!
Изпейте още нещо!
Казват, че съм луда или глупава, но не ми пука.
Може да ме обиждат или не – не ми пука.
Знаете ли, аз някак си сама съм си началник
и моята звезда е силна, затова не ми пука.
Не ми пука, не ми пука какво си мислят за мен.
Аз съм щастлива и доволна, казват, че съм безразсъдна,
ограничена и безгрижна.
Не ми пука, не ми пука,
ако получавам упреци и каменни погледи.
Ако не съм щастлива, няма да е катастрофа за мен,
защото не ми пука.
Момичето трябва да познава етикета.
Правилата изискват скромност от нас.
И ако момчетата ми намигат,
трябва да ги поохладя, за да се посвият.
Но сега, когато ми намигат, аз също намигам в отговор.
Не ми пука, не ми пука, ако хората ми се мръщят.
Може да не е правилно, но аз вървя по своя път.
Такава е моята философия.
Не ми пука, не ми пука, ако той е чиновник или милионер
и в това няма съмнение. Ще пея и крещя за това,
защото не ми пука
Не ми пука, не ми пука,
когато става дума за щастие, аз искам моята част.
Не се опитвайте да ме променяте,
нищо не може да промените в мен,
защото не ми пука.
Дами и господа, не трябва да я измъчваме.
Тя ще пее отново.
А сега... Да, г-н Хики? Искате да кажете нещо ли?
Сега ли? - Какво искахте да кажете?
Г-н Оберкуген, няма ли да изсвирите нещо за нас?
Много любезно от ваша страна.
Много добре, но за съжаление, нямам инструмент.
Имам прекрасен Страдивариус, но не го донесох,
затова нямам инструмент.
Какво съвпадение. Случайно имам един Страдивариус при мен.
В такъв случай, ще изсвиря нещо кратко и любимо.
Хайде, Руди.
Той е пълен глупак. Идиот! - Моля те, Ото, успокой се.
Как е той, докторе? - Само леко е превъзбуден.
Не се притеснявайте, ще се оправи.
Хайде, Руди, трябва да ми помогнеш да обясня.
Той е уволнен и точка! Не искам да го виждам повече!
Не се притеснявай, Нели, чух го. - Толкова съжалявам.
Какъв глупак!
Моят Страдивариус. - Съжалявам, чичо Ото.
Повече не съм ти чичо. Остави ме. - Исках само да кажа...
Ти си уволнен. - Един момент.
Андрю нищо не е направил. Не е счупил цигулката ви.
Нищо не е направил. - Поръчах му да донесе цигулката.
Казах му да я пази с цената на живота си. Вече нямам цигулка.
Искам да ви кажа... - Няма какво да ми казваш.
Махай се от очите ми. - Моля ви, изслушайте го.
Само исках да кажа, че това не беше вашата цигулка.
Не е моята цигулка? - Това не е ли чудесно?
Вашата цигулка е в безопасност. След един час ще ви я донеса.
Един момент. Какво става? - Дадох я на заем на някого
в "Симфони хол". Сега ще я прибера. - Дал е моята Кралска цигулка назаем!
Един момент, г-н Оберкуген. - Ще се обадя в полицията.
Не, чакайте, г-н Оберкуген!
Толкова се радвам, че всичко свърши.
Бяхте великолепна. - Наистина ли мислите така?
Да. Вие сте несъмнен фаворит. - Толкова се надявам.
Анди, това не е ли г-н Оберкуген? - Да, Луиза.
Да отидем при него. Трябва да му благодарим.
Г-н Оберкуген, не мога да ви се отблагодаря за вашата добрина.
Когато Анди донесе цигулката вкъщи, не можах да повярвам...
Извинете, г-це Парксън. Съдиите искат да говорят с вас.
Да, сега ще дойда. Благодаря ви още веднъж, от все сърце.
Извинете ме, Анди. - Да, Луиза.
Извинете, тя мисли, че вие сте я изпратили. Нямах смелост да й кажа.
Искате ли да го арестувам? Както кажете.
Не е необходимо. - Благодаря ви, сър.
Ела утре в магазина, за да си вземеш заплатата.
Да, сър.
Ще ви изпратя до вкъщи, г-це Фишър.
Анди, победих!
Не е ли чудесно? - Бяхте превъзходна.
Благодаря. - Ще викна такси.
Анди, не мога да ви се отблагодаря за всичко, което направихте за мен.
Без вас не бих преминала през всичко това.
Не е съвсем така. - Аз съм най-щастливото момиче.
Не мога да разбера. Да уволни човек като Анди
и да остави такъв като теб. - Казвал съм ти, че е луд.
Добро утро, г-це Фишър. - Добро утро. Може ли да влезем?
Трябва да почакаме г-н Оберкуген. Другият ключ е в Анди.
Добро утро. - Защо сте тук?
Трябва да изчакаме г-н Оберкуген.
Г-н Хики, до снощи не знаех, че сте такъв акробат.
Чухте ли, че счупената цигулка не беше на г-н Оберкуген.
Така ли? Мислех, че звучи много добре, за да е истина.
И на кого е? - Принадлежала е...
на приятелката на г-н Ларкин. - А, ето го и г-н Оберкуген.
Добро утро, чичо Ото.
Добро утро, г-н Оберкуген.
Г-це Бърк, пригответе плика със заплатата на г-н Ларкин
и му го дайте, когато дойде. И вземете квитанция.
Спомням си вчера колко щастливи бяха всички.
Добро утро, Хики. - Здравей, Анди.
Не те очаквахме толкова рано.
Народът е тук, Анди.
Добро утро. - Добро утро, Анди. Не мислех,
че ще дойдеш толкова рано сутринта.
Представих си как всички стоите навън и мръзнете
и реших, че е най-добре да донеса ключа.
Благодаря. - Г-н Оберкуген ни пусна, Анди.
Да. - Ясно.
Чакай, ще ти дам заплатата. - Благодаря, Нели.
Чувствам се ужасно, че те уволниха. - Забрави.
Щастлив съм. Мисля, че той постъпи нормално.
Не знам какво ще правим без теб. Няма да е същото като преди.
Разбира се, че ще бъде. По-добре се заемете с работа.
Клиентите започват да се събират.
Какво ще кажеш за коледна вечеря утре? Имаш ли уговорка?
Не. Още нямам.
Защо не дойдеш при нас? - Благодаря, Руди.
Добре. Ще ти запазим място. - Благодаря.
Знам, че с вас не се разбирахме много добре.
Мисля, че имахме доста разправии.
Но да загубиш работата си точно преди празниците,
не бих пожелала и на... - И на най-големия си враг. Знам.
Не съм го казала.
Нека не се караме повече, г-це Фишър.
Довиждане.
Успех. - Благодаря.
Анди, заповядай.
Заплатата ти за месец. - Благодаря, Нели.
И довиждане. - Анди, вината е моя. Ще му кажа.
Не го прави. Няма да ти позволя.
Можех поне да ти напиша препоръчително писмо.
Нели, не мисля, че той... - Почукай на вратата му след малко.
Ще го подготвя.
Добре, Нели.
Андрю е тук.
Дадох му пари, но ще му е трудно да намери друга работа без писмо.
Много добре. За този, за когото трябва,
искам да заявя, че г-н Андрю Делби Ларкин
работеше при мен...
Няколко години? - Няколко години.
През това време той се утвърди като...
Надежден? - Надежден, ефективен...
Каза "надежден"? Той не е надежден. Да вземе цигулката ми? Надежден ли е?
Не, не е. - Това е нечестно, това е нередно.
Можех да го вкарам в затвора за това. - Да, би могъл.
Аз... Докъде стигнахме?
"През това време, той се утвърди като надежден..."
Ефективен...
безкрайно честен...
и за тази преданост го повиших...
Повиших го.
Толкова се гордеех с него. Беше ми като син.
Това е Андрю. Идва за писмото. - Влез.
Добро утро, сър. - Всеки момент ще свърша.
Та докъде стигнахме? - "За тази преданост го повиших..."
До позиция "главен продавач".
Да, и това не е всичко. Исках да те направя мениджър.
Когато с Нели се оженим имах намерение да те оставя
да управляваш магазина, а ти постъпи така с мен.
Съжалявам, сър. Нямам какво повече да кажа.
Ото, да забравим за това.
Анди си отива, а ти си имаш цигулката.
В това е и проблемът. Нямам моята цигулка.
Снощи за първи път чух как трябва да свири наистина.
След това разбрах, че нямам право на нея.
Искам да я предадеш на твоята приятелка.
Дай й я с моята благословия. Вземи я довечера...
след като свършиш работа.
А сега, Анди, тъй като си мениджър...
можеш да си повишиш заплатата.
Виждаш ли, Нели? Понякога си признавам, че не съм прав.
Върви, г-н мениджър.
Г-н Хики, г-н Хансен, да се забавляваме!
Като ваш нов мениджър, ви моля да внесете малко празничен дух.
Ти си мениджър? - Поздравления, Анди.
Къде е г-ца Фишър? - В съблекалнята.
Хики, отвори ти. Ще направим най-зрелищната Коледа,
която г-н Оберкуген някога е имал.
Да продадем всички стоки. - Добре, Анди.
Какво стана? - Какво?
За какво говорите?
Мислех, че са ви уволнили. - О, това ли. Така беше.
Но г-н Оберкуген премисли, върна ме и ме направи мениджър.
Е... поздравления. - Благодаря.
Това означава много за мен. - Така ли?
Да. Повишение на заплатата, и, кой знае, може би женитба.
Тя е много симпатично момиче.
И аз мисля така.
Беше изненада за мен да разбера, че си имате момиче.
Искате да кажете, че не мога да живея с някого, нали?
Ето, отново слагате ваши думи в устата ми.
Вие сте най-непоносимия мъж, който някога съм виждала.
Сега какво направих? - Не бяхте добър като продавач,
а сега сте мениджър. - Какво стана?
Нараних си пръста. Бях щастлива,
когато сутринта идвах на работа. - Аз също.
Защото мислех, че няма да се видим през целия ден. Повече не мога.
Напускам! - Чакайте. Не може да напуснете сега,
когато се приготвих... - Какво?
Не може да напуснете ден преди Коледа, когато е пълно с клиенти.
Не се тревожете. Ще отработя този ден, ако това ви притеснява.
Но ви предупреждавам, г-н мениджър, че днес напускам.
Тази дама се интересува от тази песен и иска да я чуе.
Разбира се. - Аз ще ви акомпанирам.
Какво стана, Анди? Какво не е наред? - Всичко.
Не й ли каза? - Не. Всичко свърши. Забрави.
Честита Коледа!
Много щастлива Коледа.
Намислете си желание в навечерието на Коледа
и докато спите, Санта Клаус ще спре
и знам, че ще ви подари това, което сте си пожелали,
след като влезе през комина.
Затова бъдете добри
и нека духът на празника ви радва
и всички, които са ви скъпи, да са до вас
и смехът на приятелите да ви поздравява.
И църковните камбани да звучат като ангелска песен
и вие да слушате техния радостен химн.
Закачете пожелание от мен на вашата елха,
заради щастливата Коледа.
Е, деца мои, това навечерие на Коледа
е най-важното в историята на семейство Оберкуген.
Искам да ви благодаря. Г-це Фишър, надявам се,
че това е вашият първи, но не и последен празник с нас.
Благодаря, но аз... - Г-н Хансен, моля.
Работихте много добре. - Благодаря, г-н Оберкуген.
Имаше време, когато бях твърде придирчив,
но ти знаеш, че не съм такъв. - Благодаря, чичо Ото.
Е, Андрю... - Г-н Оберкуген, вече направихте
Коледата много щастлива за мен. - Това е за мениджъра.
Кажи на твоето момиче да пази моя... своя Страдивариус.
Нели, да тръгваме. - Лека нощ.
Лека нощ. - Весела Коледа!
Весела Коледа и на вас.
Мисля, че не ви трябвам, за да затворите.
Вървете си при семействата, аз ще затворя.
Ще се видим утре. - Да.
Лека нощ, г-це Фишър. - Лека нощ, г-н Хансен.
Извинете ме. - Загубихте ли нещо?
Да, забравих си шапката.
Анди. - Какво?
Надявам се да не ми се сърдиш, че ухажвах г-ца Фишър.
До снощи не знаех, че е влюбена в теб.
Мислех, че постъпвам правилно, но изглежда по-достойния победи.
Идваш ли, Хики? - Идвам.
Лека нощ, Анди.
Ако нямате нищо против, предайте това на г-н Оберкуген.
Не мисля да оставам тук повече и не искам да го вземам.
Няма ли да премислите? - Не.
При всички случаи се канех да напусна след две седмици.
Освен това, г-н Ларкин, не само вие ще се жените.
Така ли? И кога се случи?
Нека ви помогна. - Благодаря.
И кога се случи? - Още не се е случило.
Разбирам. - Той може и да не ми предложи.
Тогава отново... - Но пък и може. Да.
Вярвам, че ще се случи.
Г-н Ларкин. - Какво?
Какво искате да кажете с това, че вярвате?
Трябва да ви кажа. Тези дни той ме посети.
Кой? - Вашият годеник.
Имахме доста неприятен разговор.
Той не ви е повярвал, когато сте му написали,
че аз не означавам нищо за вас. Представяте ли си?
Просто не мога да разбера това.
Казвате, че сте го видели?
Да, така е. Но няма защо да се притеснявате, защото оправих всичко.
Много скоро вие ще станете г-жа Нюспикъл.
Така се казва, нали? Така ми се представи.
Да, Нюспикъл.
Той е чудесен човек. Поздравявам ви. - Благодаря.
Вие сте много щастливо момиче.
Намирате го за привлекателен, така ли?
Да, така мисля. Но не се опитвайте да го променяте.
Не го подлагайте на диети.
Казвате, че е дебел ли? - Не бих казал, не.
Хареса ми малкото му коремче. Придава му вид на симпатичен хамстер.
А и, освен това, не търсехте ли точно това в мъжа?
Да, точно това.
А колкото до плешивината...
Не мисля, че някой ще я види.
Много умно от негова страна да остави тези три кичура отзад да израстат,
и да ги причесва напред през тила,
за да прикриват ушите. Просто гениално...
Какво? - А за ума му...
Не смятате ли, че е много интелигентен и остроумен...
Не, не е остроумен. Всъщност, мисля, че е в депресия.
Разбира се, не можеш да съдиш човек, когато няма работа.
Той е без работа?
Да. - Но защо никога не ми е казвал?
Както казахте, той е много чувствителен.
Но вярва, че ще можете да живеете с това, което имате.
Питал ви е колко получавам? - Да, нали е ваш годеник.
Отначало беше малко притеснен,
но аз му обещах, че ще ви повиша заплатата.
Мисля, че това е свинщина! Не мога да повярвам.
Бих искала да видите писмата му
и ще разберете, че той има много възвишени схващания за живота.
Възвишени? - И след всичко това да разбера,
че той е такъв материалист. - И материалист?
Съжалявам, противно ми е да мисля, че ви развалих Коледата.
Не сте я развалили. Мисля, че трябва да съм ви благодарна.
Не трябва да го правите. Но знаете ли какво бих искал да направите?
Бих искал да изпратите по дяволите това парвеню
и да се концентрирате върху мен. - Не мога. Вие си имате друга.
Не, още нямам. - Чакайте. Това не е редно.
Все пак е Коледа. - Знам, но...
Г-н Ларкин... - Толкова ви обичам.
Моля ви, отворете кутия 237 и извадете от там моя плик.
"Скъпа приятелко..."
Вие? - Да.
Разочарована ли сте?
Психологически съм много смутена...
но от лична гледна точка, съм безумно радостна.
превод ДИМИТЪР ГИГОВ
редакция НИКЧО